Глоувър Райт
Тайната на Осмия ден

Превод от английски: Веселин Лаптев, 1994

chitanka.info

Пролог

Германия, 1945 година

Придвижваха се като призраци, убиваха тихо. Предпочитаните им оръжия бяха щикът и камата. Удряха право в сърцето на врага, докато бронираните дивизии на Съюзниците бавно свиваха обръч около позициите му.

— Какво ли ще намерим там? — тихо промърмори младият командир с почернено лице и се извърна към мъжа в цивилно облекло, който го придружаваше.

— Ужас — беше краткият отговор. — И познание. Дълги години изследователска дейност. Те притежаваха всичко — време, свобода на действие, неограничени средства.

— Значи целта оправдава средствата, така ли?

— Не съм тук, за да давам оценки, задачата ми е друга.

— Оправдава ли тя човешките загуби?

Пред тях изскочи войник в маскировъчен халат, предната част на дрехата му беше изпоцапана с повръщано.

— Готово! — изхълца той, обърна им гръб и отново повърна. Вонята беше отвратителна.

— Забравете желанието си да протестирате — обърна се към командира цивилният. — Официално нито ние с вас, нито войниците ви сме били някога тук. Това, което ще пленим, никога не е съществувало. За него няма да пише нито в историята, нито в архивите на британското правителство. Забравете го напълно!

— А бъдещето?

— Тук сме именно заради бъдещето — отвърна цивилният и тръгна напред.

Присъствието им се чувстваше и виждаше. Тя, или по-скоро онази част от нея, която носеше белезите на жена, заповяда на очите си да се отворят. Искаше да ги докосне, отчаяно се вкопчваше в музиката на английската реч, с трепет очакваше да установи контакт с тях, едновременно с това изпитваше безсилна ярост от факта, че не може да се прехвърли отвъд мрачната пустош на програмираното си съзнание. Пустош, маркирана с ярките звезди на абсурдното съществуване.

Те бяха двама. Спряха се толкова близо до нея, че би трябвало да усети дъха им. Но не почувства нищо.

После отново се плъзна в мрака и двамата изчезнаха. Двама живи хора, двама представители на настоящето, а не на бъдещето. Тя отправи взор в това бъдеще както винаги го беше правила. Не, невинаги… Започна да го прави след кошмара отвъд… Отдавна, преди цяла вечност. Видя ги остарели, в душата й заклокочи безмълвният протест срещу ужаса. Надеждата изчезна, съзнанието й потъна още по-дълбоко в черната яма. Почувства болката от изтезанията, която щеше да преживее единият от тях, съзнанието й се сля с неговото и двете заедно поеха към онази граница, отвъд която чакаше лудостта. Миризма на петрол заля обонянието й, в тъмни и бездънни галерии започна да се акумулира топлина. Температурата бързо нарастваше, после избухна болката. Жълта, оранжева, алена болка… Нетърпима.

Изкрещя вместо него, клепачите й потрепнаха и се отвориха. Обречените лица на двамата мъже бяха на сантиметри от нея. В очите им се четеше ужас и отвращение, всяка фибра на телата им потрепваше от непреодолимото желание да я видят отново мъртва. „Не!“, изкрещя тя и понечи да се вкопчи в тях. Нямаше с какво. Ръце, крака, тяло — всичко това беше плод на измъченото й въображение, гърчещо се между лудостта и безсмъртието.

— Това е невъзможно! — възкликна в ужас единият от мъжете и неволно отстъпи крачка назад.

— Те са го направили възможно — прошепна другият и пристъпи още по-близо.

И тя разбра всичко.

Видя всичко.

Какво е била.

Какво са й сторили.

Какво предстои. За нея и всички други, които щяха да я последват.

Очите й нададоха вик на ужас.

Поне тях й бяха оставили.

Кошмарът се превърна в действителност.

„Убийте ме!“, примоли се тя.

Първа глава

В наши дни

Тялото му беше голо, свито под ниските клонести храсталаци като тялото на подгонено животно. Кожата блестеше от влага, но това не беше влагата на утринната роса.

Еленър Хейл беше без очила, затова й се стори, че някой е хвърлил празен чувал от полиетилен в градината й. Сложи очилата си и погледна отново.

Някога — по собствените й думи „много, много отдавна“, тя се беше нагледала на голи мъжки тела. Особено в края на войната, когато беше старша медицинска сестра на полева лечебница. Те не представляваха за нея нищо особено, не предизвикваха в душата й нито ужас, нито любопитство. А жив мъж, при това гол, не беше виждала откакто овдовя преди няколко години. Протегна бастуна си и леко побутна човека пред краката си.

Той с мъка се надигна, очите му бяха замаяни.

— Май сте изгубили дрехите си — рече тя с онова особено удължаване на гласните, от което веднага се разбираше къде е родена и израснала. — Нощта ви май е била доста бурна, а? Страхувам се, че младоженката напразно ще ви очаква в църквата, просто защото се намирате на доста километри от най-близкия храм… Господи, но какво е станало с краката ви? Чакайте тук, не ставайте!

Откри стар шлифер в бараката с инструменти, върна се при голия мъж и му го подаде. Дискретно извърна глава, докато той го навличаше с несръчни движения.

— Останал е от покойния ми съпруг — поясни тя. — Стар, но ще свърши работа. Студено ли ви е? — Вниманието й беше привлечено от странната прозрачност на кожата му, бяла и изпъстрена със сини жилки, като мрамор. Или по-скоро като труп, на каквито се беше нагледала през войната. — Времето не е съвсем като през лятото, нали? — Неволно потръпна.

— А какво е то, моля? — попита той с дрезгав и някак несигурен глас.

От пиенето, а може би и от срам, помисли тя, а на глас каза:

— Най-добре елате да влезем вътре. Една закуска ще ви се отрази добре. А после ще вземете телефонната слушалка и ще подредите живота си. Какво обичате за закуска?

— Гладен съм — последва я той. — Ти не си ли моята майка?

Тя се закова на място, в душата й се пробудиха стари страхове и конфликти. Отново потръпна. „Не, рече си тя. За бога, не!“

— Страхувам се, че не съм — тихо отвърна тя, но не се обърна да го погледне. — Но зная, че мога да ти направя една наистина добра закуска. Хайде, ела…

Влязоха в кухнята. Тя издърпа един стол изпод сгъваемата маса и отстъпи назад.

— Ще започнем с нещо топло. Кафе? А после и нещо за хапване… Яйца с бекон, плюс всички екстри, както обичаше да казва покойният ми съпруг… Няма мъж на този свят, който да не си пада по добрата закуска… Поне англичанин, разбира се… Не съм сигурна дали един истински англичанин ще прекара нощта чисто гол в чужда градина, но ти ми приличаш на англичанин и вероятно помниш името си, нали? Не е страшно и ако си го забравил… Ужасно досадно е да помниш имена…

— Аз трябва да имам име — отвърна той.

В сините му очи се мерна страх, примесен с паника.

— Разбира се, че трябва — отвърна тя. — И сигурно имаш. Но по всяка вероятност си го изгубил заедно с дрехите си. — Смехът й прозвуча прекалено игриво. — След закуска ще направим известни проучвания. А засега ще ти избера временно име… — Започна да чупи яйца и да ги пуска в тигана, в който вече цвъртяха тънки ивици бекон. — Искаш ли?

Очите му се плъзнаха по стария шлифер.

— Можеш да ми дадеш името на съпруга си…

— Доста е библейско, той се казваше Самюел. Мъжете в моето семейство винаги са носели имена, които напомнят за Стария завет… — Гласът й стана тъжен: — Синът ми беше Даниел, а аз, между другото, се казвам Еленър… Последна издънка на рода Хейл…

— Даниел — повтори той.

Ярките лъчи на утринното слънце се плъзнаха върху главата му и тя за пръв път забеляза дълбоките белези от двете й страни, полуприкрити от пясъчнорусата коса.

Сложи чинията пред него и се настани насреща му с чаша кафе в ръка. Широките ръкави на шлифера се бяха дръпнали нагоре, вътрешната страна на ръцете му беше нашарена от иглите на спринцовки, малките дупчици се редуваха с яркочервени ранички, вероятно от включването на системи. Тя добре познаваше грозните дупки във вените, които си причиняваха наркоманите, тези не бяха такива… Ако е наркоман, най-добре да го отпрати веднага, помисли си тя.

За момент, просто за да се хване за нещо, тя си помисли, че този човек е избягал от затвора. Онзи в Дартмур. Това обясняваше бледата и полупрозрачна кожа. Такава е кожата на дългогодишни затворници. Мазната субстанция, с която се беше намазал, подкрепяше тезата за бягство. Вероятно от затворническата болница, за защита от студа. Но Дартмур е прекалено далеч. Той не би могъл да извърви всичките тези мили през тресавищата гол в студената нощ. Да ги извърви ли? Не, по-скоро да ги пробяга. Изранените му крака ясно доказваха това. Но той не е бягал от затвора. Бягал е от тях. И те вероятно вече го търсят. Или скоро ще започнат. Тя непременно трябва да разбере това!

Той остави ножа и вилицата в празната чиния и я погледна:

— Благодаря.

Тя пое дълбоко въздух и се изправи.

— Ще ида да ти потърся някакви дрехи. Все нещо ще ти стане от дрехите на Даниел или на съпруга ми. Имаш късмет, че още ги пазя. А всъщност отдавна би трябвало да съм ги подарила на някого… Е, не са нещо особено, но поне няма да си гол, както майка те е родила…

Очите му не се отделяха от лицето й, но изражението им бе вглъбено и сдържано.

— Дрехи! — твърдо повтори тя. — Ти ме чакай тук, довърши кафето си. Ще включа бойлера, една гореща баня ще ти се отрази добре. Ще потърся и мехлем за краката ти…

Вероятно не беше чул нито дума от всичко това, тъй като мълчаливо я последва нагоре по стълбите.

На площадката тя спря да си поеме дъх. „Той е болен, той е загубен, той е дете, което търси закрила. А ти си квалифицирана медицинска сестра с дългогодишен стаж в психиатрия. Затова трябва да се стегнеш и да намериш изход от положението!“

— Влизай тук — рече тя и отвори вратата на малък килер, превърнат в дрешник. От рафта вдясно свали памучна риза и ръчно плетен пуловер, увити в пластмасови пликчета от химическото чистене, после дръпна чифт панталони от закачалката, отрупана с мъжки дрехи.

Той стоеше, без да мърда, очите му се бяха заковали на военна куртка в защитни цветове, върху реверите на която имаше отличителните знаци на майор.

— Беше на Даниел — тихо промълви тя. — Правена по поръчка, много му отиваше… — Очите й неволно се напълниха със сълзи и тя ядосано тръсна глава. — Вероятно и ти си бил в армията, нали?

Той попипа с пръсти плата, после ръката му погали короната на пагоните.

— Познавах военни — рече.

— Ето, започваш да си спомняш… Много добре. А сега си помисли внимателно — от кой полк?

Той не обърна внимание на въпроса й.

Тя се извърна към стария скрин в ъгъла и измъкна от горното чекмедже комплект ново, все още неразпечатано бельо.

— Имах навика да купувам бельо и да го пазя тук, просто за всеки случай. Даниел често си идваше в неочаквани отпуски, а много мразеше да носи багаж. Най-често се задоволяваше с ей този сак… — Тънката й ръка махна по посока на кожен сак с блестящи месингови закопчалки, поставен върху скрина. — Все му казвах, че прилича на доктор Джекил от онзи филм… — Споменът беше ярък, тя за момент забрави несигурността и се засмя. — А той отвръщаше, че е по-скоро мистър Хайд, особено ако се вземат предвид нещата, с които се занимава в Северна Ирландия… — Пресегна се и докосна дръжката на сака. — „Това, което ни убива там, е навикът да се оглеждаме всяка секунда, казваше той. А всички сме хора и затова ставаме небрежни…“ Даниел не беше небрежен, просто природата му беше друга. Предполагам, че с течение на времето вниманието му е започнало да намалява и те, разбира се, го пипнаха… — Главата й бавно се поклати, на устните й се появи тъжна усмивка: — Животът продължава, казват хората… И наистина е така. Той продължава, но без онези важни неща, които биха запълнили празнотата от загубата… Но кои ли са всъщност те?

Той протегна ръка и стисна слабичкото й рамо.

— А сега вана — забързано рече Еленър. — Или душ, ако предпочиташ. Макар и на затънтено място, тази къща е обзаведена с всичко необходимо… Ела.

Остави го в банята, спусна се в дневната и набра номера на районния полицейски участък.

— Искам да получа малко информация — рече тя на дежурния сержант, когото познаваше благодарение на навика си да дава подслон на разни скитници. Една сутрин се беше появил в блестяща бяла лимузина с ненужно включена синя лампа на покрива и доста рязко й се скара за този навик. Тези хора били цигани, мошеници и крадци, тя не трябвало да ги храни и подслонява. Еленър още не можеше да му прости нафуканото поведение. — Човекът, който ми носи продукти, каза, че от Дартмур били избягали затворници… Вярно ли е това?

Въздишката в слушалката я накара да си спомни как този униформен пуяк я беше поучавал на прага на къщата й, сякаш беше някаква изкуфяла бабичка, която трябва да бъде прибрана в старчески дом. Ядоса се.

— Не трябва да давате ухо на всички слухове, госпожо — промърмори на отвратителното си наречие онзи. — Много съмнителни типове обичат да плашат самотните старици с разни слухове, просто за да си изпросят чаша чай… А във вашия случай — и един добър сандвич!

— Значи в това няма нищо вярно, така ли? — кипеше вътрешно Еленър.

— Нищо, госпожо, можете да бъдете абсолютно спокойна.

— А имате ли съобщение за изчезнали хора?

— Изчезнали ли? Откъде?

— От дома си, може би и от болница… Например за млад мъж?

— Госпожо Хейл, пак ли ви безпокоят разни бездомни типове, разхождащи се насам-натам със старите си брички? В момента няколко от тях се намират в района на Девън. Ако можете да видите отблизо лагерите, които си правят, както аз съм ги виждал, положително ще се откажете от навика да им давате подслон! Бих казал, че всички те са млади и това май е единственото им достойнство!… — В слушалката се разнесе самодоволният му смях. Дори не може да се изразява правилно, сякаш е чужденец, възмути се вътрешно Еленър Хейл. А онзи невъзмутимо продължаваше: — Искате ли да ви пратя една патрулна кола? Големият „Ровър“ ще прелети за нула време до вас. Ще кажа на момчетата да включат сирената и това сигурно ще ви достави удоволствие!

— Не, благодаря ви, сержант. Всичко хубаво, бяхте много любезен.

Остави слушалката и се отпусна на столчето до телефона.

Значи човекът горе е от техните.

Нещо над главата й издумка, тя неволно подскочи и се насочи към стълбите за горния етаж.

— Какво правиш там?

Той се появи на горния край на стълбите. Беше облечен, с наметнат върху раменете пуловер. Изранените му крака бяха все още боси, в ръцете си стискаше кожения сак, лицето му беше напрегнато.

— Защо си го взел? — попита тя. — Иди да го оставиш на мястото му!

— Джъми! — промърмори той.

— Какво?

Веждите му бяха свити от напрежение:

— Джъми… Джеймс?

— Макфий — натъртено отвърна тя. — Откъде знаеш това име? Сигурно си се ровил в нещата на Даниел! Не бива да го правиш!

— Днес той ще умре. Те ще го убият.

— Как можа да го кажеш? — възмути се Еленър. — Искам веднага да си тръгнеш! Задръж дрехите, но сака върни на мястото му!

— Джъми ти е донесъл този сак. Дошъл е да ти каже, че твоят Даниел вероятно е мъртъв… Вътре е имало писмо и касетка със запис от Даниел… В случай че с него се случи нещастие… Даниел казва, че сега е с баща си и двамата бдят над теб… Казва, че те обича и съжалява за болката, която ще ти причини съобщението за смъртта му. Казва още, че това не е краят…

Тя притисна ръце към устата си, лицето й стана бяло като вар.

— Откъде знаеш това? Кой си ти? — Започна да изкачва стълбите, гневът й беше далеч по-силен от страха. — Влязъл си в спалнята и си ровил в писмата ми!

Той стоеше като закован на мястото си, вцепенен от ужасните картини, които рисуваше съзнанието му. Бяха ясни и категорични, но той не можеше нито да ги разбере, нито да ги постави под контрол. После изведнъж се втурна надолу срещу нея. Сграбчи я за слабичките рамене и така я разтърси, че тя се уплаши за живота си.

— Трябва да направиш нещо! Веднага!

— Ти си луд! — изтръгна се от хватката му тя.

Лицето на непознатия беше разкривено от ужас.

— Убиваш го! — изкрещя той. — Нима не разбираш? Аз виждам! Полковник Макфий ще умре. Експлозия във въздуха, много скоро! Трябва да направиш нещо!

Тя отстъпи крачка назад, после се обърна и слезе в дневната. Отвори едно чекмедже на малкото писалище, измъкна оттам тефтерче с телефонни номера и набра един от тях след съответната справка. Очите й не се отделяха от лицето му.

— Просто ще го потърся — рече. — Не искам да изглеждам глупачка. Между другото, Джъми Макфий е майор, а не полковник…

В ухото й прозвуча предварително записано послание:

— Този телефон е временно изключен, всички запитвания трябва да бъдат отправени към Министерството на отбраната, телефон номер…

Записа забързано цифрите на новия телефон на лист хартия и веднага го набра. Отново се сблъска с каменната стена на секретността, въздъхна със сдържана ярост и прелисти тефтерчето си.

— Полковник Саутби, моля! — дрезгаво рече в слушалката тя. — Предайте му, че се обажда Еленър Хейл, вдовицата на бригаден генерал Самюел Хейл. Искам да говоря с него по един спешен въпрос. Веднага!

— Скъпа госпожо Хейл — прозвуча сдържан глас в слушалката, секунди след обаждането, й, — разбирам, че имате някакъв проблем, кажете с какво мога да ви помогна.

— Проблемът е по-скоро ваш, полковник. Току-що се опитах да вляза във връзка с майор Джеймс Макфий. Приятел на Даниел, всички го наричат Джъми. От време на време ми се обажда и зная, че е на служба в Северна Ирландия. За нещастие номерът, който ми е дал, не отговаря. Вероятно по причини на сигурността, нали?

— Аха. Там в момента наистина имаме малък проблем… Дайте ми малко време, ще направя необходимите проверки.

— Полковник, забравяте, че аз съм служила в армията още преди вие да сте получили първото си причастие! Прекрасно зная как лошите новини се слагат на печката и се оставят да прекипят, докато се превърнат в сухо официално съобщение, което на нас, цивилните, не ни говори абсолютно нищо! Затова направо ми кажете какво става!

— Много добре. Вие действително трябва да знаете истината… Случило се е преди броени минути. Минна атака, ако можем да приемем за мини това, с което ни нападат онези мерзавци… Смъртоносно оръжие. Щабът е бил улучен пряко, две попадения, ако съобщението е вярно… Оцелели няма, това вече е сигурно. Макфий е бил вътре. Смъртта му е била мигновена, нищо не е усетил. Вероятно така е по-добре… По съвпадение той съвсем наскоро беше произведен в чин полковник… Съвсем заслужено, разбира се. Ех, ако ни бяха позволили да си свалим кадифените ръкавици в онази проклета страна!…

— Довиждане, полковник — тихо каза Еленър. — Благодаря за откровеността. — Остави слушалката и погледна към непознатия: — Ти беше прав, Джъми е мъртъв… Мили боже, само няколко секунди и може би щяхме да успеем да го предупредим! — Отпусна се тежко на близкия стол и попита: — Още колко души ще умрат там?

Той седна насреща й, лицето му беше мрачно като пейзажа зад прозореца.

Тя мълчаливо го гледаше, но виждаше лицето на мъртвия си съпруг. Болката от безсилието беше страхотна. Нима наистина стигнаха дотук, Самюел? От гроба долетя отговорът, който беше изпратил мъжа й там: „Те вече са убедени, че за тях няма нищо невъзможно. Отричат това, което сме били по рождение, манипулират настоящето ни, готвят ни за бъдеще, което е нажежената пещ на ада. Те могат да вършат такива неща с човешкия мозък, че дори ти ще потръпнеш от ужас, Еленър! Етерът поглъща стъпките им, те са спокойни и сигурни. Превръщат човешкото съзнание в каквото пожелаят и нямат никакви угризения. Желанието им е да открият нови, по-висши функции на мозъка, които ние — обикновените хора, хомо сапиенс, не бива да овладяваме. Защото те са безкрайни като вселената… И ако успеят (а аз се страхувам, че ще успеят), първите индивиди, поели по този труден път, ще носят на плещите си въпроси, на които няма да имат отговори. Ние, обикновените смъртни, ще искаме от тях отговори на далеч по-обикновени неща, вероятно свързани с дреболиите на собствения си бит. Но можеш да бъдеш сигурна, Еленър, че ако някога такъв човек се появи в плът и кръв, той ще бъде програмиран изцяло в съответствие с техните планове. Затова нашата задача трябва да бъде една — да използваме този индивид за доброто на човешкия род. Не успеем ли, ще стане страшно…“.

— Това е дарба! — каза решително Еленър и се извърна с лице към младия си гост. — Дарба, която трябва да използваш за спасяване на човешкия живот! Помисли си само колко много можеш да помогнеш на онези бедни момчета в Северна Ирландия! Ще можеш да ги предупреждаваш за бомбени атентати, отвличания, снайперисти… Армията ще ти…

— Не! — изкрещя той и стисна главата си с ръце.

Тя протегна ръка и го докосна по рамото.

— Имам и свои причини да ти помогна. Няма да ме разбереш, но самият ти си една от тези причини… Може би ще дойде време да разбереш всичко… Ти, или по-скоро представата за някой като теб, запълни голяма част от моя живот… Най-лошата част. Мислех си, че всичко е приключило, надявах се да е така. Но не е… Сега искам да ме слушаш внимателно. У теб е заложена страхотна мощ. Това рано или късно трябваше да стане, Самюел ме предупреди… Те нямат разум, няма да се вслушат в ничии съвети. Радват се на промяната, очакват я, дори я търсят… И сега ще искат да се възползват от нея. Нещо, което не трябва да им бъде позволено. Аз самата ще направя всичко възможно да ги спра. И всичко възможно да ти помогна. Пари, връзки, адреси… Но ти трябва да им избягаш. Далеч оттук, там, където трябва да бъдеш. Възползвай се от дарбата, от мощта си…

Той стана и се приближи до прозореца.

— Казваш, че не съм роден тук, в градината ти… Но може би съм роден именно тук, защото нищо друго не зная… Събудих се под листата на храстите и ти ме намери… Това е всичко. Нямам представа от нищо друго…

Нещо в стойката му, в начина, по който държеше главата си, я накара да потръпне от ужас. „Не, безмълвно изкрещя съзнанието й. Не бива! Трябва да имам някаква надежда!“ Отчаяно й се искаше да го задържи, да научи повече. Но не смееше. Страхуваше се, че ще открие живот, който само ще потвърди една окончателна и безвъзвратна смърт. Не искаше това. Не искаше да се лишава от надеждата. Поне за известно време… Ще го остави сам да реши. Но за да може да реши, той ще трябва да опознае света.

Нейният собствен свят заплашително се разлюля, тя направи върховно усилие на волята, за да задържи реалността пред очите си.

— Слушай ме внимателно — започна Еленър. — Когато детето се ражда, то не знае нищо за света. Но се учи. Някои неща научава по инстинкт, но повечето — чрез опита. Ти трябва да избягаш. Защото нямаш избор. Или да се върнеш обратно. Трябва да опиташ. А сега искам да мълчиш, докато свърша…

Седна зад бюрото и се зае с писане. Едно писмо, после второ, трето… Красив, равен почерк. Запечата ги в пликове и внимателно ги адресира. Със същия красив и равен почерк.

Накрая остави писалката и вдигна глава:

— Полицията скоро ще бъде тук — рече. — Обадих се в участъка. Казах им, че не искам да идват, но те ще дойдат. Винаги постъпват така. Можеш ли да караш кола? Не можеш, нали? Аз обаче зная, че това и още много други умения са в теб и просто дремят… Всичко ще бъде наред, стига да се опиташ. Виждам, че си се избръснал… Значи си открил самобръсначката на Даниел в сака, нали така? Никой не ти е показвал как става това, но въпреки всичко ти си се избръснал… Чудесно. Не трябва да се страхуваш, просто опитвай и всичко ще бъде наред. Сега слушай внимателно: написала съм всичко, което трябва да сториш, за да им избягаш. Виж дали ще можеш да подкараш колата. Иначе ще се наложи да вървиш пеша много километри, за да стигнеш до някой главен път или железопътна гара. Но с кола ще бъдеш далеч по-независим. Ще вземеш книжката на Даниел, тя все още е валидна. А сега ми кажи кое е първото име, което се появява в главата ти! Бързо!

— Даниел.

— Забрави за Даниел, за Самюел също!

Бледосините му очи се заковаха в лицето й.

— Името! — заповяда тя.

— Адам.

— Добре — кимна тя, на лицето й се появи безнадеждна усмивка. — Друго?

— Не те разбирам.

— Не се и опитвай. Кажи ми просто какво виждаш.

— Найн[1].

— Цифрата ли?

— Адам Найн.

Нещо проблесна в очите му, после бързо изчезна.

— Спокойно, всичко е наред. Моля те да запомниш: колата е на Даниел и е в отлично състояние. Поддържала съм я така, както ме е учил да го правя в негово отсъствие. Всеки ден паля мотора и я придвижвам няколко метра напред-назад. Не го правя с особено удоволствие, тъй като тази машина е истински звяр. Вътре има карти. Като познавам Даниел, те са най-добрите, които съществуват. Също и всичко останало. Имам пълния списък на нещата, които трябва да се проверят. В багажника има резервна туба с гориво, също масло и вода. Даниел обичаше тази кола. По време на отпуск почти не слизаше от нея. Обикаляше навсякъде и винаги караше страшно бързо.

Помълча малко, после добави:

— Искам да тръгнеш веднага. Вземи тези писма, адресите им са четливи и ясни. Първото е до колега на мъжа ми, доктор Ерих Хартрампф. Той знае, разбираш ли? Но вече е извън тези неща. Всички пионери в тази операция са мъртви. Като Самюел. Хартрампф е последният. Стар е колкото мен… Самюел го боготвореше, но и се страхуваше от него. Вероятно с основание, макар цял живот да беше вярвал, че общите им мечти ще разрешат всички лични конфликти между двамата. Той така и не доживя този момент, а аз никога не научих достатъчно, за да зная дали наистина е така. Има вероятност Хартрампф все още да е един от тях, но аз не познавам друг човек, който е достатъчно квалифициран, за да ти помогне. Ще се наложи да рискуваш и сам да решиш как да постъпиш…

Второто писмо е до една млада дама, която не познавам лично. Работи в телевизията. Няколко пъти разговаряхме по телефона след изчезването на Даниел. Беше замислила специално предаване за войниците, заложниците, техните семейства… Как понасяме неизвестността, имаме ли предчувствие, че са мъртви… Такива неща. Всичко звучеше тежко и сериозно, бих казала — дори научно. Предаването беше лишено от лековата сензационност, а самата млада дама се оказа изключително приятен човек. Прояви загриженост към мен, каза, че пак ще се обади. Искам да се срещнеш с нея и да й разкриеш необичайните си способности. Имам чувството, че тя ще ги приеме сериозно, докато повечето хора биха те взели за луд. Или поне ще те изслуша.

Третото писмо е до моя лондонски банкер. И от такава помощ ще имаш нужда. Парите стават твои. Защото, реално погледнато, ние ги спечелихме благодарение на теб.

Но на каква цена, добави в себе си тя. Очите й не слизаха от обезобразената глава и неузнаваемото, някога скъпо за сърцето й лице. Разруха. Също като това, в което се беше превърнал животът й. Благодаря на Бога, че ми даде възможност да живея заради Даниел.

— Иди да пробваш колата — изправи се тя. — В гаража е, ключовете са на таблото. Стартерният бутон е до тях. Запали я и виж дали можеш да я караш. През това време аз ще отделя още някои дрехи. Като гледам тези панталони, ти си малко по-слаб от Даниел. Ще ти потърся колан или тиранти. Ще помисля и за обувки… Вероятно чифт кларкове на Самюел ще ти станат, най-много да обуеш по-дебели чорапи…

Изтика го в градината и го остави. Той бавно отвори вратата на гаража и пристъпи в хладния полумрак. Заобиколи ниския спортен силует на колата, покрита с непромокаемо чергило. Щракна ключа на осветлението и свали покривалото. Отдолу лъсна хищното торпедо на спортен ягуар — тип „Е“, боядисано в цвят тъмносив металик. На лицето му се появи колеблива усмивка, която бавно започна да се разширява. По тялото му пробяга свежа тръпка на нетърпеливо очакване. Нова и непозната, но някак близка… Като полъх на отдавна забравен спомен от детството… Страхът и несигурността временно се стопиха, остана само удоволствието. Първата положителна емоция. Стоеше пред колата и се усмихваше като дете пред любимата си играчка. Светът оттатък вратите на гаража беше пълен с несигурност и вероятно враждебен, но това беше един нов свят, който чакаше да бъде опознат.

Аз съм стар. Аз съм дете. Аз раста. Дори в момента, докато си мисля всичко това, аз раста. Второ детство, втори шанс в живота. Раста прекалено бързо. Предпочитам да остана тук, на мястото, където се родих днес. Или се родих отново? В тази къща е топло и сигурно, градината ме предпазва от враждебния свят. Да, бил съм в него някога, това не може да се промени от факта, че сега съм изолиран. Взели са ме от там и са ме пренесли… Но къде? А после са ме върнали обратно в този свят, гол и безпомощен като новородено… А може би аз съм избягал? Избягал съм от нещо, което е превърнало съзнанието ми в черна дупка? Има ли нещо по-ужасно от това?

Качвай се в колата. Действай, без да мислиш. В съзнанието ти няма достатъчно място за ясен размисъл. Ако мислиш прекалено дълго и прекалено усилено, сигурно отново ще пропаднеш в черната дупка и вече никога няма да излезеш оттам. Качвай се в колата.

Завъртя ключа с цялата си сила, после натисна с палец стартерния бутон. Моторът се пробуди веднага, басовото боботене премахна страховете в главата му. Натисна педала за газта и синкавият дим от изгорели газове бързо се разсея.

Еленър Хейл отключи вратите на гаража отвън, слънчеви зайчета пробягаха по дългото излъскано торпедо. Ръцете и краката му знаеха какво вършат и ягуарът бавно изпълзя навън.

— Готово — повиши глас тя, за да надвика боботенето на двигателя. — Много добре се справи. Приготвих ти един куфар. Дрехи, бельо, дреболии за ежедневието.

Той го пое от ръцете й и с пъшкане го настани в багажника. Тя му тикна дебел портфейл.

— Пари, книжката на Даниел, застраховката на колата. Писмата вече са у теб. Не се връщай тук, не се обаждай по телефона. Ще те засекат. — Извърна се към черния път навън и добави: — Няколко километра ще караш по този път, друг просто няма. А после ще започнеш да откриваш цивилизацията. Тя означава асфалтови магистрали, задръствания и отровни газове. Но ти ще се справиш. Всичко е вътре в теб, просто се остави на инстинкта. О, щях да забравя!… — бръкна в джоба на роклята си и извади ръчен часовник на протъркана кожена каишка. — Беше на Даниел, носеше го още като ученик… Подарък от баща му… Можеш да го вземеш.

Той я прегърна. За момент тялото й се олюля, цялото й същество протестираше и казваше „остани“. С усилие на волята го побутна обратно към колата. Той стисна ръката й за последен път, после даде газ и ягуарът се втурна напред.

Тя остана да гледа след него, докато колата се смали и изчезна от погледа й. После се обърна и влезе в градината. Ако не беше отворената врата на гаража и празнотата вътре, сигурно щеше да помисли, че е сънувала.

Спусна плътни завеси пред всякакви мисли. Не искаше да си спомня за нищо, не искаше да наднича в бъдещето. Страхът, че те са постигнали огромен напредък, беше повече от осезаем. Не беше сигурна дали няма да прочетат мислите й като отворена книга.

Нещата са извън контрол, беше казала на Самюел тя. Всичко, в което си вярвал, е загинало. Всичко, което си учил, за което си специализирал, за което си давал клетва… Превърнало се е в своята противоположност, размило се е в техните цели и намерения. Дори и по-лошо — ти превръщаш в действителност техните мечти, техните ужасни кошмари… Със собствените си ръце, с ума и познанията си. Спри! Откажи се! Ако трябва — бягай! Аз съм с теб.

Но не беше. Самюел предпочете да избяга сам. Избяга до двойната цев на ловната си пушка. Посланието му до тях беше ясно: „Не ви оставям нищо, от което бихте могли да се възползвате“.

Влезе в къщата и се зае да изпълни последната си, планирана от години задача.

Качи се на горния етаж и отвори малкия сейф, скрит зад няколко стари шапки в дъното на гардероба. Извади от него жълт плик, завързан с широка траурна лента и запечатан с восък. Слезе обратно в хола. Лицето й беше каменна маска. Седна зад бюрото и написа още едно писмо. Не обръщаше внимание на острата болка в ставите, предизвикана от стар артрит. Свърши, запечата плика и го изнесе на мястото, от което го вземаше пощальона.

Изтощена и почти скована от болка, тя се върна в дневната и седна на дървения стол с висока облегалка. Дали те все още помнят, че съществувам, запита се тя. Дали изобщо ги интересува?

О, да. Положително я държат под око.

Дойде времето на спомените. И на болката.

Когато мечтата на живота се превръща в кошмар, човек трябва да е готов за смъртта.

Самюел, липсваш ми!

Дани, къде се рее твоят дух? Господи, дай му покой. Моля те, Господи!

Рейндж ровърът подскачаше по посока на усамотената къща. Дребният мъж на задната седалка се поклащаше наляво-надясно, очилата без рамки непрекъснато се изхлузваха от носа му.

— Намали! — рязко заповяда той.

— Проклет калдъръм! — изруга шофьорът.

Едрият мъж до него се обърна назад.

— Не би могъл да стигне чак дотук, нали?

— Напротив — лаконично отвърна дребният.

— Тя е на вратата — обади се шофьорът. — Вероятно ни е забелязала.

— Той е бил тук и тя е готова да ни посрещне — констатира дребният.

Спряха пред затворената врата на гаража. Пръв слезе пътникът отзад, извади кожената обложка с личната си карта и я приготви за легитимиране.

— По-близо — рече тя и сложи очилата си. — Пейж, от Министерството на отбраната… Наистина ли? Съжалявам, но тази година вече си дадох лептата…

Пейж я възнагради със съчувствена усмивка.

— Вече зная за загубата ви, госпожо Хейл.

— Вие знаете всичко за мен. Идвате да си поднесете съболезнованията, нали? А сигурни ли сте, че е мъртъв? Това ли идвате да ми кажете? „Тялото е ваше“… Така ли беше? По-добре вървете по дяволите! Там ви е мястото!

— Знаете защо сме тук. Той е рус, ниско подстриган, висок около метър и осемдесет. Изключително блед, прилича на болен. И наистина е болен, нуждае се от нашата помощ. От висококвалифицирана помощ…

— Разбира се, как не. Нали според вашата философия всички ние се нуждаем от помощ? Съжалявам, но от една седмица не съм виждала жива душа. Тогава ми донесоха продуктите…

Пейж отстъпи крачка назад и даде знак с ръка.

— Ще проверя в задния двор — обади се шофьорът, вече успял да слезе от джипа.

— Нищо подобно няма да стори! — твърдо рече Еленър Хейл.

Едрият мъжага пристъпи към входната врата.

— Влизай вътре — нареди Пейж. — Да се претърси всичко, от мазето до тавана!

— Готово — промърмори едрият, отмести възрастната жена с лекотата, с която се отмества пухено перце, и влезе в къщата.

— Не желая да стигаме до разправии, госпожо Хейл — рече дребният.

— Вие ги създавате, а не аз!

Иззад къщата долетя вик. Пейж я хвана за ръката, влезе в кухнята и отключи задната врата.

— Бил е тук — рече шофьорът. — Ей там, в лехата. Тя си е направила труда да заглади почвата с греблото, но е пропуснала един-два отпечатъка… Просто не ги е забелязала под листата. Като ги гледам така, стигам до заключението, че са от снощи… Вероятно доста са му треперили мартинките!

Пейж поклати глава, хватката му около китката на Еленър се превърна в стоманен обръч.

— Бил е гол, бил е изтощен. Вие сте му дали дрехи и сте го нахранили. Добре, мен ме интересува какво стана после. Как още му помогнахте?

— Вървете в пъкъла, там ви е мястото!

— Дадохте ли му пари? Държите ли големи суми у дома? Вероятно достатъчно големи, за да пропътува значителни разстояния, нали? — Дребният мъж пусна ръката й и се върна обратно в хола. — Трябва да търсиш сейф или някаква касетка! — извика към горния етаж той.

— Готово.

Извърна се към едрия и добави:

— Провери гаража!

— Имате ли кола? — въпросът беше отправен към Еленър.

— Нямам — отвърна тя. — Вече съм стара за шофиране.

— Не ми губете времето. Дали сте му ягуара на сина си. Очевидно е бил в състояние да кара кола. Накъде тръгна? Накъде го насочихте? Искам отговори, госпожо Хейл! При това ги искам веднага!

На вратата се появи едрият.

— Малък сейф горе, в дъното на гардероба — съобщи той. — Зазидан е и не може да се извади. Ключалката е цифрова, ще се наложи тя сама да ни я отвори.

— Качи я горе! — нареди Пейж. — Сигурно му е дала всичките си налични пари! Разбери колко точно са били те.

— Ще се кача сама, ако нямате нищо против — ледено процеди Еленър Хейл и отлепи пръстите на дебелия от ръкава си.

Пейж кимна с глава.

Тя пристъпи към поставката за чадъри до вратата, избра си един бастун и започна да се качва по стълбите. На площадката спря, събра всичките си духовни и физически сили, после замахна с бастуна.

Тежката, обкована със сребро дръжка се стовари върху главата на дебелия. Той изкрещя, по лицето му плъзна кръв. Дръжката се стовари още веднъж върху него. Той падна, ръцете му инстинктивно се протегнаха напред и се вкопчиха в глезените на старицата. Тя падна по гръб, главата й изкънтя върху прага на спалнята.

— Проклета бабичка! — изрева дебелият.

Пейж и шофьорът хукнаха нагоре.

— Иди да се почистиш! — заповяда Пейж. — И внимавай да не оставяш следи! — Един кратък поглед към Еленър Хейл му беше достатъчен. — Хвърли я надолу по стълбите! — заповяда той.

— Какво? — с недоумение го изгледа шофьорът.

— Прави каквото ти се заповядва!

Онзи с нежелание се подчини. Изкачи останалите стъпала, наведе се и подхвана безчувствената жена под мишниците. Внимаваше да не се изцапа от окървавената й глава. Наведе я над стълбището и побутна тялото напред. Еленър Хейл полетя надолу и падна на пода. В стаята ясно се разнесе пропукването на вратните й прешлени.

Дебелият се появи от банята, притиснал кърпа за лице към наранената си глава. Надникна над парапета с мрачно лице, главата му леко се поклати.

Пейж вече беше в спалнята и внимателно прелистваше някакъв дневник, открит на нощната масичка. Кимна с глава, отвори вратичките на гардероба и отмести дрехите, които прикриваха стоманената вратичка на сейфа. Пръстите му сръчно нагласиха цифрите и след известно време вратичката се отвори.

Няколко секунди по-късно фигурата му се появи на площадката.

— Пари няма — обяви той. — Тук е доста уединено, тя положително е държала на разположение сто-двеста лири… А може би и повече.

Дебелият се присъедини към него. На челото му имаше две широки лепенки, очевидно ги беше открил в аптечката.

— Защо постъпи така, да я вземат мътните? — промърмори той. — Нима си е въобразявала, че ще се измъкне от трима здрави и прави мъже?

— Гняв — поясни Пейж. — Гняв, трупан с години.

— Ще докладваш ли?

— Никъде не е документирано присъствието ни в този дом. Полицията може да го приеме както за нещастен случай, така и за инсценировка. И в двата случая това няма да има никакво значение. А ние трябва да открием ягуара. Колкото по-бързо, толкова по-добре.

Шофьорът многозначително погледна ръката на Пейж, стиснала полирания парапет.

— Отпечатъците ни фигурират единствено в нашата картотека и никой няма достъп до тях — успокои го Пейж.

— А неговите?

Пейж само се усмихна.

— Сега пък какво казах? — сопна се дебелият.

— Нищо, просто трябва да го пипнем, преди да е попаднал в неподходящи ръце!

— А ако все пак успее?

— Тогава ще го унищожим. Напълно и без остатък. Да не става за никаква аутопсия.

[1] Найн — на английски — девет. — Б.пр. ↑

Втора глава

— Видимост нула! — изрева неистово един глас в ухото му. В устата си почувства вкус на метал и гума, вкусът на страха… Извърна се да погледне останалите. Видя напрегнати погледи и здраво стиснати устни, призрачно бледи на светлината на командното табло, видя ужас… Знаеше, че летят слепешком, че някъде зад непрогледната бяла пелена се издигат острите планински зъбери. Близо, много близо…

От устата му неволно се откъснаха няколко молитвени слова, но никой не ги чу.

После се разнесе ужасният трясък, едновременно с него избухна пожар от непоносимо ярки искри. Аварийната сирена зави, всичко потъна в мрак. Непрогледен мрак.

— Майор Хейл? — рече докторът.

Фокусира поглед върху черното лице над себе си, всичко останало се стопи и изчезна.

— Майор Хейл, вие се намирате в клиниката „Блекуотър“ край Камбърли. Не сте ранен, причини за тревога няма. Снощи полицията ви е открила заспал в колата си на магистрала А-30, само на километър оттук. Събудили са ви за алкохолна проба, за ваше щастие тя е била отрицателна. Бил сте толкова замаян, че са ви докарали тук, просто за всеки случай. Нашата клиника е частна и приема пациенти само по предварителна заявка. Но при създалите се обстоятелства решихме да ви оставим тук до сутринта. Разбирате ли всичко това?

Той кимна с глава и бавно огледа скъпото обзавеждане в болничната стая. Много му се искаше отново да заспи, но не посмя да си го позволи.

— Няма проблеми, ако желаете да останете тук за по-дълго време — продължи докторът. — В портфейла ви открихме карта за медицинска осигуровка, която покрива широк спектър услуги. Освен това имахте и значителна сума налични пари, които бяха преброени пред полицейския патрул и внесени в нашата каса. Можете да ги получите в момента, в който решите да ни напуснете. Карате такава кола, че сестрите са готови да направят опашка пред нея. Ако някога решите да я продавате, моля да звъннете първо на мен…

— Вие сте американец?

— Да. Бил ли сте там?

— Не зная.

— Не се притеснявайте. Нека си поговорим. Искате ли да ми кажете нещо?

— Какво?

— Снощи, когато са ви открили в състояние на почти пълна кома, в ръцете си сте стискали три запечатани плика, адресирани на ръка. Полицаите са имали основание да подозират най-лошото. Дори оптимист като мен би се разтревожил сериозно, ако се натъкне на човек в студена кола, спрял сред пущинаците с неизпратени писма в ръце. Показвали сте всички признаци на самоубиец, решил да сложи край на земния си път със свръхдоза смъртоносно лекарство. Блед, изпотен, в безсъзнание. Дойдохте на себе си точно за четири минути, но през цялото това време не давахте признаци на ориентация. Никак не ми се искаше да ви преглеждам — знаете, че ние, американците, винаги сме били параноични по отношение на закона… Но в крайна сметка тук е Англия, а не Съединените щати… — Докторът помълча малко, после продължи: — Забелязах белези от скорошна черепна операция… Ще ми разкажете ли за нея? Може би именно тя ще даде обяснение за снощното ви състояние.

— Претърпях самолетна катастрофа. Валеше силен сняг.

— Но сте оцелял. Дайте да започнем отначало. Аз съм доктор Рей Ливзи, родом от Вашингтон, област Колумбия. Намирам се тук, по простата причина че момичето, за което се ожених, е британка, макар и малко по-оцветена от вас… Именно тя се занимава със семейния бизнес — клиниката „Блекуотър“. А вие сте майор Даниел С. Хейл от Британската армия, вие сте жив и имате домашен адрес Ретмур Фарм, Девън. Медицинската ви осигуровка е толкова голяма, че ми дава основание да ви наричам „сър“. По всяка вероятност страдате от някаква следоперативна травма. Какво друго си спомняте за себе си?

— Помня самолетната катастрофа.

— Вече ми казахте това. Пътнически самолет? Вестниците би трябвало да са писали за нея…

— Не, машината беше малка. Бяхме седем човека, плюс двамата пилоти…

— Бяхме?

— Мъже, униформени…

— Какъв тип машина?

— Моля?

— Самолет или хеликоптер?

— Хеликоптер, да, беше хеликоптер…

— Какво стана?

— Не знам.

— Катастрофата. Само нея ли помните? Не изглеждате добре…

— Аз умрях.

— Така сте си помислили.

— Аз умрях.

— Добре, помислили сте, че умирате, но не сте. Затова сега сте тук. Аз не съм психиатър, но мисля, че проблемът ви е именно психиатричен. Подсъзнателно продължавате да вярвате, че сте загинал в онази катастрофа. Вероятно искате да вярвате в това заради хората, които не са имали късмета да оцелеят… Никой не оцеля, нали?

— Откъде да знам? Оттогава насам не съм виждал никой от тях.

— Кога беше това?

— Не зная.

Ливзи се поколеба, после продължи:

— Майоре, едно от писмата, които сте стискали, е адресирано до доктор Ерих Хартрампф, живее в лондонския квартал Кенсингтън. Направих съответната справка и установих, че той е един от най-добрите психиатри в страната с още куп допълнителни квалификации. Вече е пенсионер. Може би сте пътували за среща с него? Снощи понечих да му се обадя, но после реших, че трябва да получа вашето разрешение… Не са ми известни много обстоятелства.

— Трябва да се видя с него. Трябва да се видя и с други хора. Важно е, обещах…

— Спокойно, не се вълнувайте. Второто писмо е адресирано отново до Лондон, някоя си госпожица Хейвършам. Късно снощи си позволих да проведа един телефонен разговор с нея. Помислих си, че при създалите се обстоятелства, тя ще бъде доволна да разбере, че сте добре. В момента чака навън.

— Тя е тук?

— Пристигна с първия влак.

— И знае за мен?

— Нали ви казах, че й позвъних. Извинявам се, ако не сте искали подобно нещо…

— Исках да кажа, че тя знае кой съм?

— Едва ли би пътувала чак дотук за непознат.

— Искам да я видя!

Ливзи стана, отвори вратата и каза:

— Вече е в съзнание.

Джейн Хейвършам се втурна в стаята, насочи се към леглото и се наведе да го целуне.

— Как се чувстваш? Господи! Изглеждаш по-блед дори от това, което ми описа майка ти по телефона! — Предупредителният блясък в очите й го накара да преглътне въпросите си. Главата й се извърна към лекаря: — Кога Даниел ще бъде в състояние да пътува, докторе?

— Той сам ще реши това — свъси вежди Ливзи. — Не мога да го задържам тук, но едновременно с това съм сигурен, че се нуждае от квалифицирана помощ…

— Аз ще уредя всичко.

— Разбирате, че клиниката не може да поеме отговорността за…

— Не се притеснявайте, докторе.

— Ако трябва да бъда откровен, аз наистина се притеснявам. На ваше място веднага бих поискал консултацията на доктор Хартрампф — извърна се към Адам и добави: — Най-добре ще е да вземете продължителен отпуск от своите началници в армията…

— Аз ще уредя всичко! — твърдо повтори Джейн Хейвършам.

Лицето на Ливзи си остана загрижено.

— Снощи направих няколко проби за лабораторни анализи — рече той. — Но резултатите ще бъдат готови едва след два дни.

— Оставих на регистратурата номера, на който мога да бъда открита — отвърна тя. — Работата ми е такава, че по-често съм навън, но спокойно можете да ми оставите послание. Между другото, уредих сметката в брой, така че няма защо да се обръщате към компанията за медицинско осигуряване. Ако има някакви допълнителни разходи, моля да ми ги изпратите на адреса. Мисля, че този инцидент не трябва да става достояние на армията, това би навредило на кариерата на Даниел. Проблемът е, че в днешно време и най-невинната информация се складира в прекалено много компютри… Надявам се, че се разбираме, докторе?

— Напълно. Но не забравяйте, че той е бил открит от полицейски патрул и ченгетата със сигурност са го включили в рапорта си.

— Добре, всичко е ясно — рече тя и отметна назад дългата си руса коса. — Сега отивам да докарам ягуара пред входната врата. Не се безпокой, Даниел, вече се обадих на адвокатите си и те са ми извадили застрахователна полица. Мога да карам колата ти без никакви проблеми. Ще го свалите ли долу, докторе?

Тя чакаше в колата. Двигателят боботеше, вратичката беше широко отворена. Доктор Ливзи подкрепяше пациента за рамото. Минаха покрай регистратурата и се насочиха към колата. Ливзи внимателно му помогна да седне в удобната кожена седалка.

— Оцеляхте — промърмори той. — Непрекъснато си го повтаряйте. И не сядайте зад волана на тоя звяр, преди да сте сигурен, че можете да го контролирате. Окей?

Джейн Хейвършам се наведе да му стисне ръката.

— Благодаря за грижите, докторе. Разчитам на вашата дискретност…

Ливзи кимна с глава.

— Ще ви се обадя.

Отсечката до магистралата изминаха в пълно мълчание. Джейн натисна педала докрай и ягуарът се стрелна към най-външното платно. Мислите постепенно се подредиха в главата й, наложи се почти да крещи, за да надвика рева на мотора и воя на вятъра.

— Еленър Хейл е мъртва. Полицията открила трупа рано тази сутрин. Ти не пристигна и аз реших да й позвъня. Там беше полицията. Патрулна кола от общинския участък. Представих се за роднина и те ми дадоха сведения. Вратът й бил счупен, имала рани по главата. Новината беше включена в сутрешното ни предаване. Заради медалите й, ние в телевизията си падаме по тези неща…

Главата й за миг се извърна към него, после отново се върна към сивата лента на магистралата.

— Съжалявам…

Той не отговори, очите му гледаха напред.

— Тя ми разказа всичко. Как те е открила, как си предсказал онова нападение в Северна Ирландия, потвърждението му от Министерството на отбраната. Каза, че си избрал името Адам. Така ли да те наричам?

Той бавно се обърна да я погледне.

— Здравей, Адам — усмихна се тя. — Аз съм Джейн Хейвършам и се занимавам със създаването на телевизионни програми, естествено, ако успея да убедя спонсорите си, че имам интересни идеи. Специално тази я обмислям от доста време насам, но нямах нищо конкретно… И изведнъж се появяваш ти!

— Не зная кой съм! — изкрещя в отговор той. — Не зная откъде идвам, не зная дали всичко това не е сън — ти, колата, пътят… Напълно е възможно да съм луд и да си измислям разни небивалици!

Тя протегна ръка и го докосна, очите й останаха заковани на пътното платно.

— Усещаш ли? Това съм аз. Щом аз съществувам в действителност, значи съществуваш и ти. Светът е реален, ти също. Всичко може да бъде обяснено, всичко може да бъде разбрано… Ти не си Дейвид Бауи[1], който се спуска от небето и завладява света. Ти не си измислица, не си филмов герой. Ти си истински. Напълно зрял и нормален човек. А това означава, че си се родил, получил си съответното образование и всичко останало. Трябва просто да намерим някой, който ще те разпознае. Най-лесно ще стане, ако те покажем по телевизията. Съгласен ли си?

— Тя каза, че трябва да спасявам живота на хората. Затова съм тук.

— Каза го и на мен — кимна Джейн. — Но ще трябва да го докажеш. Да докажеш „дарбата“ си, както я нарече тя. Живеем в свят, в който си длъжен да доказваш всичко… Еленър Хейл може и да е била свидетел на твоите чудотворни способности, но за съжаление тя е мъртва. Това е грубата истина.

— Те я убиха.

Тя рязко извърна глава да го погледне, кракът й отпусна педала на газта. Зад ягуара се разнесоха гневни клаксони.

— Кои те?

— Трима мъже. Убиха я два пъти.

— Два пъти ли?

— Тя направи опит да победи единия от тях и падна. Умря веднага. Вторият я хвърли надолу по стълбите. Третият искаше тя да умре по този начин.

Джейн погледна в огледалото за обратно виждане, прекоси платната на магистралата и спря край банкета. Огромен камион профуча покрай ягуара с гневно надута сирена, въздушната струя разклати лекото спортно купе.

— Нима искаш да кажеш, че си видял всичко това? — попита тя.

— Зная какво се е случило — погледна я в очите той. — Тя ме прати при теб, за да спасявам живота на хората. Обещах й, но не успях да спася дори нейния!

Очите й механично следяха профучаващите край тях коли.

— Господи Исусе!

Намести лоста за скоростите на първа с продължително стържене, после натисна педала докрай. Ягуарът се стрелна напред с пронизително свирене на гумите и облак синкав дим след себе си. Заела позиция в средното платно, Джейн се извърна да го погледне:

— Колко време, преди да стане това убийство, ти знаеше за него? Секунди, десетина минути, час?

— Просто знаех…

— Помниш ли и други подобни случаи?

— Нима не разбираш? — гневно извика той. — Други спомени нямам! За мен всичко започна вчера! Сутринта, в нейната градина!

Няколко километра пропътуваха в мълчание. После тя отново се обади:

— На раздяла доктор Ливзи ти каза нещо… Хванах последните му думи… Снощната случка ли имаше предвид, като ти каза, че си оцелял?

— Разказах му за една самолетна катастрофа, която бях преживял… Когато дойдох на себе си в клиниката, имах чувството, че току-що се е случила… Катастрофа с хеликоптер по време на снежна виелица… Видимост нула. Някой изкрещя тези думи. Сега вече не си го представям толкова ясно… Трябва да съм сънувал… Или катастрофата беше истинска, а всичко това е сън… В такъв случай аз съм мъртъв.

— Вече ти обясних, че не си!

— Тогава изобщо не съм този, за който ме взе Ливзи. Даниел Хейл е мъртъв.

— Мъртъв, но без да е погребан. Именно това прави историята странна. Аз познавах Даниел, за известно време бяхме приятели. Майка му не знаеше това. Чувствам се виновна, че не й казах. Предполагам, защото възнамерявах да използвам чувствата й в бъдещото си предаване, а може би и защото се срамувах, че ще разкрия връзката си с Даниел пред всички… Това вече няма значение. Съвсем очевидно беше, че тя никога не повярва в смъртта му. Можеш да бъдеш сигурен, че когато ИРА залови английски офицер, който действа под прикритие в нейните редици, тя го подлага на изтезания и после го ликвидира. Имам достатъчно голям опит като журналист, за да зная това. Но за нея той си остана жив до края. Плащаше здравните му осигуровки, застраховката на тази кола продължава да е на негово име. И бог знае още какво!

— Тя ли ти каза да ме наричаш Даниел?

— Ти си Адам — усмихна се Джейн. — Адам Найн. Трудно ми беше да го приема, тъй като в едно детско предаване имаше герой на име Джо Найнти[2]. Страхувам се, че в първия момент всичко това ми прозвуча несериозно.

— Видях Адам, после цифрата девет — рече той. — И продължавам да ги виждам. Но нямам никакво обяснение.

— Все пак помниш малкото си име.

— Помня просто едно име. Не зная дали е моето.

— Трябва да е твоето. В Библията пише, че Адам е първият човек. Това говори ли ти нещо? Е, добре, първият човек е бил направен от кал… Точно там, в калта, те е открила Еленър Хейл… Съвършено гол. И въпреки това те е приела в дома си! Трябва да е била наистина изключителна жена!

— Не я познавах. Но имах чувството, че част от мен я познава… — Уморено затвори очи и млъкна.

След известно време тя попита:

— Буден ли си?

— Опитвам се да си спомня нещо, каквото и да било, от времето, преди да се събудя в градината й…

— Но няма нищо, така ли?

— Нищо, което да можеш да разбереш.

— А ти разбираш ли го?

— Не зная.

— Възможно ли е да си бил в кома? Разговарях със съпругата на доктор Ливзи, тя е хирург. Попита дали зная нещо за неотдавнашната ти операция. Забелязала е, че си бил дълго време на системи…

Той се обърна напред, игнорирайки или избягвайки въпроса й, после на свой ред попита:

— Виждала ли си и други като мен?

Тя помълча, после леко въздъхна:

— Само фокусници и измамници. Един-два неизяснени случая на ясновидство, които биха издържали някакъв тест, но не стават за основна концепция на сериозно предаване. Обикновено ни се предлагат твърдения постфактум… Но кой може да ги докаже или отхвърли? Все още не съм открила дори един човек, който може да ме убеди в наличието на своята дарба… Но вече го открих…

— Значи аз те убедих, така ли?

— Ти ме плашиш.

— Кого още трябва да убедя?

— Най-грубите и най-циничните хора на света. А може би и най-влиятелните… Хората, които притежават телевизионните компании.

Той отново потъна в мълчание.

— Адам?

— Избягах от нещо. От нещо страшно. Еленър Хейл умря разгневена. Но и тръпнеща от страх. Почувствах го, това беше страх от огромна мощ. Огромна и тайна. Имам чувството, че по някакъв начин съм свързан с тази мощ, но и аз се страхувам. Дори нещо повече. Усещам, че не трябва да съм тук — да дишам, да се движа, да живея… Те искат да ме приберат обратно.

— Обратно, но къде? Виж какво, аз мога да се оправя във всичко това единствено по пътя на логиката. Ти се събуждаш гол в запуснатата градина на една стара жена. А това означава, че си пристигнал отнякъде. И това някъде не е много далеч, тъй като си вървял пеш и краката ти са били жестоко изранени. Същевременно това някъде несъмнено е на отдалечено, бих казала — дори на затънтено място. В противен случай веднага биха те арестували. Нали така?

Ръката й потъна в чантичката, измъкна цигара и ловко я запали.

— Ако не помниш пушенето, недей да палиш — предупреди го тя, после се върна на темата: — Е, добре. Разполагам с екип от специалисти, които ще се заемат професионално с търсенето на това твое „някъде“. Няма да е трудно, ако се опрем на твърдо установени факти. Ти спомена за мощ, тайна мощ… Ако това означава някакъв секретен военен обект, ние ще го открием и ще разберем какво е неговото предназначение. Телевизията е медия с изключително влияние и когато трябва, ние безмилостно използваме това влияние. Ще бъдем готови да ги посрещнем. Заплахата не е толкова страшна, когато има лице. Първо ще открием кои са те, а после ще се разправим с тях. Разполагаме с всичко — юридически екипи, проучватели, машината за връзки с обществеността, възможността за манипулиране на общественото мнение… Тайните правителствени обекти винаги са били гореща тема. Ако и сега имаме работа с подобен обект, лесно ще получа необходимата подкрепа.

Той заспа и тя млъкна. Вълнението й нарастваше, примесено с хладните тръпки, породени от неговото присъствие. Кой е Адам Найн? Засега нямаше отговор на този въпрос. Но беше сигурна, че скоро ще го има.

Пристигнаха в малката й къщичка в Челси малко преди обед. Тя побърза да го вкара вътре и му посочи дивана. После включи телевизора на програмата Чифакс, направи кафе с машината и се зае да прослушва телефонния си секретар.

Свърши с тази дейност и се настани на ниско кожено столче срещу него.

— Трябва да обсъдим деловата страна на тази работа, Адам. Аз работя за себе си, разбираш ли какво означава това? Набелязвам си някоя тема и тръгвам да я продавам. Правя сделки, тъй като не разполагам с капитал за финансиране на предаването. Важно е да разбереш това, тъй като може би ще поема ангажименти, които няма да ти харесат.

Той бръкна в джоба на сакото си и извади едно от писмата, които му беше върнал Ливзи.

— Тя каза, че това ще ми помогне да изпълня обещанието си. Говореше за пари. Каза, че в известен смисъл тези пари са мои. Благодарение на мен ги били спечелили.

— Каза ли точно какво има предвид?

— Не.

— А ти не усети ли? Не почувства ли нещо?

— Мъка. Но тя затвори душата си. Почувствах Даниел. Присъствието му беше толкова силно, колкото и моето.

— Дошло е от нея — докосна ръката му Джейн. — Той е бил жив в нейното съзнание, в теб е видяла нещо от него… Сама ми го каза по телефона… Каза ми и за писмата, които ти е дала. Знаеше, че ще ти трябва помощ и ме помоли да ти я осигуря. Според мен много й се искаше да повярва, че именно ти си нейният изгубен син… Това мога да го разбера. Писмото е до директора на една частна лондонска банка. Решила е да ти даде пари, не зная какви са били подбудите й. Много те моля да не се обиждаш, Адам, но тези пари ще ти бъдат необходими за ежедневното съществуване. Аз лесно ще получа финансиране с това, което мисля, че мога да им предложа… Но трябва да получа възможност да преговарям, без да съм принудена на непрекъснати консултации с теб. Това означава, че ми трябват две неща — официално разрешение и авторски права. И още нещо, в колата вече ти споменах за него… От твое име трябва да приема провеждането на предварителни тестове… Никой няма да ти повярва просто ей така… Какво ще кажеш?

Бледосините му очи се заковаха върху лицето й.

— Видя ли някакво събитие, то неминуемо ще се случи. Нищо не може да го спре, в това съм абсолютно сигурен. Единствената част от моето съществувание, в която бих могъл да се закълна.

Тя усети страха, който се излъчваше от него, душата й бавно го попи.

— Велики боже! Нима си в състояние да видиш и собственото си бъдеще?

— Не, нито бъдещето си, нито миналото… Дори настоящето ми е затрупано с образи, които не са част от живота ми.

— Не разбирам.

— Значи имаме нещо общо помежду си…

Бавно и колебливо, без да бъде сигурна, че трябва, тя зададе следващия си въпрос:

— А моето?… Виждаш ли го?…

— Може би. Но за мен това, което виждам, е лишено от смисъл… Уморен съм. Прави, каквото трябва да се прави. — Очите му се затвориха.

Под късо подстриганата му коса се виждаха грозните белези. Гняв и състрадание нахлуха в душата на Джейн. Знаеше, че и Еленър Хейл е изпитвала същите чувства, сега разбра защо тази жена е направила толкова много, за да му помогне. Това беше нещо далеч по-страшно от бедността, замърсяването на природата и всяка друга идиотщина, съпътстваща живота в края на двайсетия век. Тук ставаше въпрос за промяна на живо човешко същество! В това младата жена беше абсолютно сигурна.

Потисна чувствата си и вдигна телефонната слушалка. Бизнесът си е бизнес.

— Световен комуникативен център — уведоми я ясен женски глас насреща.

— Рудолф Моравец — рече тя. — Търси го Джейн Хейвършам.

— Свързвам ви с канцеларията на президента.

— Президентът е на съвещание, госпожице Хейвършам — уведоми я учтив глас след минута, отново на жена.

— Много ви моля да му предадете съобщението ми при първа възможност — каза в слушалката Джейн. — Разполагам с технология, която позволява да научим утрешните новини още днес. Все още не е патентована, възнамерявам да направя предаване за нея. Той има номера на домашния ми телефон, ще бъда тук до довечера.

— Утрешните новини днес?… — В гласа насреща прозвуча открито недоверие. — Госпожице Хейвършам, вие знаете, че не го бива много в двусмислиците…

— В замяна на това прекрасно го бива, когато става въпрос за неща като „нова технология“ и „патентоване“, нали така, госпожице Уолсли?

— Ще му предам съобщението ви.

— Лично, ако обичате.

— Обещавам ви това, госпожице Хейвършам.

Остави слушалката с поруменяло лице. Малко се срамуваше от начина, по който беше подходила.

— Но по какъв друг начин бих могла да продам идеята за човек, който вижда бъдещето? — попита на глас тя.

Не получи отговор, тъй като Адам вече дълбоко спеше. Начин за бягство, сви рамене тя, после отново хвана телефона.

— Филида? Имам нужда от целия екип. Страхотна история, никога не си сънувала такова нещо! Сама ще се увериш!

[1] Известен английски естраден певец. — Б.пр. ↑

[2] Деветдесет. — Б.пр ↑

Трета глава

— Защо винаги, когато някоя бабичка падне по стълбите и си счупи врата, ще се намери човек да каже, че е била бутната? — попита старши детектив Питър Фоли, след което затвори телефона. Намираше се в канцеларията на девънската окръжна полиция в Икзетър.

Пред него седеше Найджъл Люин, който беше достатъчно млад да му бъде син, а освен това му се водеше за безсрочен наемател. Голямата и мрачна къща във викториански стил допреди малко повече от пет години беше собственост на родителите на Люин, загинали трагично на борда на пътнически кораб в родния си Уелс. След нещастието Фоли закупи къщата и предложи на Найджъл да остане в нея докогато пожелае. Предложението на заклетия ерген беше прието веднага и стана повод за доста повдигнати вежди сред заможните жители на Девън и Корнуол, които бяха известни с консервативното си възпитание. Никой обаче не изрази гласно някакво неодобрение, тъй като Фоли в крайна сметка беше лондончанин, а освен това и нещо като звезда в очите на местните. Звезда, която щеше да свети още година или две.

Люин обаче изпитваше съвсем определено, дори малко перверзно удоволствие от скритото неодобрение на това съжителство. Отбиваше се при Фоли при всеки удобен повод, особено когато работата му на репортер в окръжния вестник го довеждаше в близост до полицейския участък на Девън. Обикновено не пропускаше да купи букет цветя от близкото магазинче и така даваше свежа храна на слуховете.

Днес беше купил кутия шоколадови бонбони, увити в луксозна хартия. Въпреки убеждението си, че сивокосият Фоли — човек на разумното хранене, никога няма да посегне към тях.

— Говориш за онази Хейл, нали? — попита Люин и заби показалец в меката сърцевина на един бонбон.

— „Онази Хейл“? Къде остана уважението ти към героинята от войната? Медицинска сестра, която е спасявала живот под огъня на противника и е получила медали за това. Покойният й съпруг е бригаден генерал от Медицинския корпус на Нейно Величество кралицата. Трагичен край за едно добро семейство. Той се е самоубил с ловджийската си пушка преди известно време. Според рапорта — и с двете цеви едновременно. Синът им се казва Даниел… Хайде, напъни сивите си клетки, него не можеш да не го помниш…

Люин подхвърли пихтиестата кафява маса в устата си и кимна с глава:

— Майор от армията, нали? Действа под маската на търговец. ИРА го отвлича от някаква забутана кръчма в покрайнините на Белфаст, където се е правел на невинно момче.

— При това доста добре — отбеляза Фоли.

— И все пак недостатъчно добре…

— А ти колко време би издържал?

— Аз не съм нито военен, нито самоубиец.

— Само циник.

— От кого чувам подобна оценка? — подсмихна се Люин. — От криминален инспектор в Скотланд Ярд, който е почти готов да скочи на коня и да препусне в галоп към залеза с включена сирена!

— Аз разчиствам мръсотията, а не се ровя в нея, за да открия нещо още по-мръсно — не му остана длъжен Фоли. После се наведе над бюрото си и добави: — Шоколадът ти капе по килима!

— Така и не откриха трупа му, нали? — попита Люин и с престорено внимание се зае да изследва пода. — Имам предвид Даниел Хейл…

— Нямаше смисъл да го търсят. Да не би да си мислиш, че ИРА има лагери за военнопленници и спазва Женевската конвенция? Измъчвали са го, а после са го ликвидирали. Така са действали винаги. Не са като китайците, които ще те държат жив просто за да те изтезават, или пък ще се опитат да те продадат срещу нещо… Бандитите на ИРА не виждат смисъл в подобни неща, освен това са изпълнени с келтска кръвожадност…

— Пак се споменават проклетите китайци! — изстена Люин. — Трябва да направиш нещо за този кошмар, от него просто не мога да спя! Сигурно знаеш много неща за хора, които са били нарязани на парчета.

— По-скоро са се изпарили…

— Това го има във „Война на световете“, а не в праисторическата Корейска война, в която си участвал!

— За съжаление не става въпрос за телевизия. Това е истината. В един миг виждаш съседния окоп пълен с хора — подсвиркват си, бръснат се, пикаят… В следващия се появява изстрелян, бог знае откъде, снаряд, експлодира и там вече няма нищо. Нищо, разбираш ли? Нито кости, нито месо, нито кръв. Всичко се е изпарило, превърнало се е в атоми… И това те разтърсва здравата, ставаш пиян… Не можеш да повярваш на очите си, дори когато отидеш и се изправиш на ръба на още топлия кратер… На нас, хората, ни трябва труп… Дори парченца от труп. Само тогава възприемаме смъртта като реален факт.

— Това дали е ягодов пълнеж? — промърмори Люин и вдигна нагоре изцапаните си пръсти.

— Ако беше преживял поне една война, щеше да разсъждаваш другояче — продължи Фоли. — Не само ти, а и цялото ти поколение…

— Това на Фолклендските острови не беше ли война?

— Беше, но я водихте не вие, а професионалистите. Войниците и офицерите на редовна служба. Трябваше да пратят вас, за да разберете какви сте мекотели…

— Войната е нещо прекалено скъпо, така поне разсъждават съвременните политици. И не е модерно. От планината слезе Горби и предложи новите си каменни хапчета. Всички побързаха да се заемат с претопяването на златните си ракети, за да не го ядосат… Кой ти светна за старата дама?

— Това не е твоя работа.

— Няма да публикувам нищо, заклевам ти се в Бога.

— Хич и не си помисляй такова нещо. Обади ми се един полковник от Министерството на отбраната. Името му е Саутби. Разговарял с Еленър Хейл два часа преди трагичния инцидент. Била подозрителна, определението е негово…

— За какво му се е обадила?

— Търсела друг полковник, Джеймс Макфий. Командирован в Белфаст. Позвънила в щаба му секунди след като там избухнала мина, това го пишеше и във вестниците… Отговорил й телефонен секретар с предварително записано послание. Тя била наясно с правилата и потърсила Саутби в министерството. Той останал с впечатлението, че тя вече знаела за нападението в Белфаст, просто търсела потвърждение. И това не било единственото й странно обаждане. В рапорта на дежурния сержант в окръжното управление (те откриха трупа) пише, че същата сутрин Еленър Хейл е звънила там и се е интересувала от съобщения за изчезнали хора… Според него тя имала навика да дава подслон на разни скитници… Гласът й бил доста странен, сержантът го окачествява като разтревожен…

— Мръсна игра, а? — заинтригувано го изгледа Люин. — Убийство в тресавището?

— Не започвай пак! Тя просто е една възрастна жена, която е започнала да става небрежна. Добре знаеш, че такива случаи често завършват със смърт… От Саутби научила за смъртта на онзи офицер в Белфаст, вероятно е бил близък приятел на сина й… Разтревожила се е, решила да се качи горе и да си полегне. Събудила се замаяна, може би е плакала… Спънала се е по стълбите и автоматически се е превърнала в сух статистически случай за отегчени репортери като теб, които или пропускат покрай ушите си подобни съобщения, или ги превръщат в сензация… Според потока на последните новини…

— Ами обаждането й в управлението? Направила го е само за да си побъбри със сержанта, така ли?

— Била е самотна. Пейзажът наоколо е такъв, че може да отчая всеки. Моля те, не пиши нищо по случая, само ще ни отвориш допълнителна работа… Чуваш ли ме?

— Ще те чуя само когато изровиш нови улики, след като обърнеш къщата й наопаки… Вероятно още днес ще го сториш.

— Защо? Живеела е сама, просто е паднала по стълбите. Няма доказателства за насилствено проникване, нито за грабеж.

Люин кимна по посока на телефона.

— Полковниците от Министерството на отбраната се обаждат първо на полицейските началници, а едва след това на старши инспекторите… Обзалагам се на едно двойно уиски, че ще ти позвънят всеки момент и ще ти препоръчат да идеш да огледаш мястото на трагедията с лупата си… — Шумно засмука поредния бонбон и остави кутията на бюрото. — И тогава ще бъда принуден да отбележа събитието… „Последното разследване на Фоли“, не е лошо като заглавие, нали? В кутията има още бонбонки, оставих ти по-твърдичките… Чао, любими!

Фоли грабна кутията и понечи да я запрати подире му, но вътрешният телефон иззвъня и той се отказа.

Радиотелефонът в спортния фолксваген на Люин също звънеше. Той отключи вратата и грабна слушалката.

— Люин.

— Найджъл?

— Кой се обажда?

— Филида Мелмън.

— Какво става, Фил? Последния път…

— Млъквай. Обаждам ти се по работа. Проявяваш ли интерес?

— Ако е нещо като последния път — решително не!

— Същият продуцент, нова тема. Смъртен случай в някаква затънтена дартмурска ферма. Ретмур. Собственичката, госпожа Еленър Хейл…

— Паднала по стълбите и си счупила врата. Новината е отдавна известна в местен мащаб. Случайно да имате човек на име Саутби в управителния съвет? Полковник от Министерството на отбраната…

— Какво?

— Нищо, продължавай.

— Помниш ли Джейн Хейвършам?

— Как да не я помня. Нали тя ме прати в оная оловна мина в Корниш, която правителството беше набелязало за сметище на ядрени отпадъци. Почти ме погреба в проклетата дупка, а после получи престижна награда, тъй като информирала „навреме“ обществеността. Защо се интересува от смъртта на старицата? Мислех си, че й трябват само „горещи“ и „целенасочени“ теми…

— Работата е сериозна. Трябва ни човек, на когото можем да разчитаме.

— Без да му светнете за какво точно става въпрос, както обикновено… Нещо ново?

— Приемаш ли задачата?

— Питаш дали ми трябват пари? Разбира се.

— Добре. Наеми един хеликоптер, нека ми се обадят за номера на кредитната карта… Вероятно ще ти трябва и джип.

— Я почакай! Нали говорехме за смъртта на някаква нещастна старица, а не за полярна експедиция?

В линията нахлуха паразитни шумове, след секунда изчезнаха и в слушалката отново прозвуча гласът на Филида Мелмън:

— Ще получиш само онази информация, която ти е необходима, Найджъл. В деня на смъртта си Еленър Хейл е открила един човек в градината си и му е помогнала. Джейн Хейвършам го е прибрала при себе си. Човекът е избягал от някъде, бих казала от доста необикновено място… Въпросът е там, че не помни нищо за него. Не помни дори, че е ходил бос през тресавището. От теб искаме да огледаш внимателно района от въздуха, да откриеш това място, или поне да посочиш вероятното му местонахождение…

— Фил, пак си ходила да обядваш с някой от онези идиоти, които умират да пръскат пари за глупости! — тросна се в слушалката Люин. — Що за дивотии дрънкаш? Да не би да си прекалила с коктейлите?

— Намирам се в дома на Джейн Хейвършам в Челси и съм трезва като краставичка! — повиши тон жената отсреща. — Трябва ни допълнителна информация, за да продължаваме напред. Ще ни я доставиш ли, или не?

— Знаеш ли къде се намирам в момента?

— В колата си, разбира се.

— Но колата ми е паркирана пред окръжното полицейско управление в Икзетър. Помниш ли Питър Фоли? Старши детектив, живея в къщата му… Когато за последен път беше тук, толкова се натряска, че скочи в неговото легло вместо в моето!

— Отвратителен тип! Изхвърли ме като парцал!

— И мен ще изхвърли, ако чуе този разговор!

— Защо?

— Защото не обича съвпаденията, аз — също. Някак изведнъж куп хора проявяват интерес към самотна старица, живееща сама сред пущинаците! Която провежда странни телефонни разговори малко преди да се пребие по стълбите и която, според теб, е имала тайнствен гост, избягал от необичайно място, по всяка вероятност от лудницата! Дали пък няма да се окаже, че този гост й е видял сметката, а след това не може да си спомни нищо?

— Мисля, че е по-добре да говориш направо с Джейн.

— Кажи й да се свърже с Фоли, на него е възложено разследването.

— Не затваряй, сега ще ти я дам.

Люин запали цигара и зачака.

— Найджъл? Аз съм Джейн Хейвършам. Не сме се срещали, но разговаряхме по телефона по време на онова разследване за ядрените отпадъци в Корниш… Тогава здравата пострадахте, надявам се, че вече сте добре…

Люин само изсумтя, не му беше приятно да си спомня за случая.

— Видях ви по телевизията, когато си получавахте наградата — промърмори той. — Косата ви наистина ли е толкова руса?

— Наистина.

— Чела ли сте Рапунцел?

— Приказки. Сега става въпрос за действителни неща.

— Слушам ви — преглътна следващата си реплика той.

— Не искам да ви разказвам всичко по телефона, но очевидно трябва да знаете за какво става въпрос — рече тя.

— Или всичко, или нищо! — троснато отвърна Люин. — Освен това не ви обещавам да запазя в тайна информацията, която бих получил от полицията!

— Работата е там, че местната полиция може би ще се окаже замесена в нещо, което наподобява конспирация…

— В моя речник дуката „конспирация“ означава таен заговор, насочен към нарушаване на законите — отвърна той. — Обвинението ви е твърде сериозно, особено когато става въпрос за държавна институция.

— Вероятно всичко ще свърши само с изгубеното време, но все пак искам веднага да потеглите за Лондон. Ще го сторите ли?

— Ще бъде по-бързо, ако вие вземете самолета за Икзетър.

— Не мога. Трябва да се грижа за един човек.

— Онзи от къщата на старицата ли?

— Той не е избягал затворник, ако намеквате това…

— Ако беше такъв, сега аз нямаше да съм тук, а щях да вървя подир хайката и да газя в лайната на кучетата им — тросна се Люин. — Всеки беглец от Дартмур се превръща във вестникарска сензация! А не съм чувал някой да е изчезнал от полицейския арест… И тъй?

Тя не отговори.

Люин въздъхна и хвърли фаса си през прозореца.

— Разбрах. Историята е гореща и трябва да я държите покрита, за да не я надуши конкуренцията!

— Историята е такава, че може да доведе до оставка на правителството! — извика ядосано тя.

Люин изведнъж стана внимателен.

— Бас слагам, че още не са ви простили за оловната мина — промърмори примирително той.

— Вече не ми подслушват телефона, ако това имате предвид — отвърна Джейн. — Решение на Върховния съд. Което обаче не означава, че съм включена в списъка на желаните гости на Даунинг стрийт. Във всеки случай предпочитам да разговаряме без помощта на електрониката. Приемате ли това, или се отказвате?

— Ще тръгна довечера, малко след шест.

— Тръгнете веднага! Направете се на болен, изобщо измислете нещо! Ще получите щедра компенсация, освен това ние можем да извием някоя и друга ръка в редакцията на вестника ви, ако това се наложи…

— Май наистина говорите сериозно…

— Животът е сериозен. Но някой някъде си играе с него. Имате адреса ми, тръгвайте!

Люин остави слушалката и направи гримаса пред огледалцето.

— Какво означава всичко това, по дяволите? — После запали мотора.

В същия момент вратичката се отвори.

— Не бързай, момчето ми — рече Питър Фоли.

Люин изключи мотора и изруга.

— Не те бива за шофьор на бандити — отбеляза инспекторът.

— Винаги ли трябва да се отнасяш с хората като с престъпници? — изръмжа Люин. — И не съм ти момче!

— У всеки има известно чувство за вина — промърмори Фоли. — И благодарение на него ченгетата си изкарват хляба.

— Бързам!

— Исках само да ти кажа, че до края на деня ще бъда зает с разследването в онова тресавище…

— Еленър Хейл?

Фоли кимна с глава.

— И вероятно ще се забавя. Можеш да вечеряш когато пожелаеш, аз ще прибегна до услугите на кръчмата.

Люин се поколеба, после каза:

— Тази вечер може би няма да се прибирам.

— Къде отиваш?

— „Блестящите реклами, големият град“… — изтананика Люин и направи движение, сякаш подръпва струните на невидима китара.

— Твоя работа — намръщи се Фоли. — Но гледай да не пречи на моята!

— Отричай всичко! Това е най-добрата линия на поведение.

— Наистина е така — въздъхна инспекторът. — Няма да ми кажеш нищо, докато не ти го измъкна с ченгел, нали?

Люин отново включи двигателя, поколеба се за миг, после каза:

— Наречи го интуиция, наречи го каквото щеш… Но те моля да потърсиш следи от чуждо присъствие в къщата на старата дама…

— Какво ти е влязло под шапката, да те вземат мътните?

— Ще се видим, като се върна.

Кракът на Люин отпусна съединителя, колата подскочи и се стрелна към изхода на паркинга. До ушите му долетя сподавената ругатня на Фоли. Ето какво се получава, когато се опитваш да бъдеш лоялен — ограничиш ли информацията, ограничаваш и лоялността. Сви рамене и изхвърли Фоли от мислите си. Не се счепкваха нито за пръв, нито за последен път. Когато се върне, отношенията им вече ще са като преди.

Питър Фоли беше ядосан. Старши детектив Фоли беше изпълнен с подозрения. Бавно пристъпи към колата си, съблече правеното по поръчка сако и внимателно го сложи на задната седалка. После седна зад волана.

Гордееше се със своето открито БМВ. Подкара го внимателно, както винаги. Даваше си ясна сметка за своето положение и отговорност, пазеше ги ревниво, както винаги.

Част от колегите му го считаха за надменен човек, главно поради неизбежните прояви на дребна суетност, които съпътстват живота на всеки стар ерген. Но мнението му за себе си не беше нито егоистично, нито пресилено високо. Дори напротив — именно поради известна липса на самочувствие Питър Фоли си пробиваше път в живота с цената на малко повече гордост от необходимото.

Беше човек, който изпитва ужас от старостта, не можеше да си представи, че ще умре в самота. За да противодейства на тези емоции, той си беше изготвил един изключително прецизен план за начина на живот, който трябва да води след пенсионирането си. Лятото ще прекарва в Девън, просто защото обича това място. А през зимата ще пътува с кораб. По строго определени маршрути, сред хора, които без да са богаташи, все пак могат да си позволят известен лукс. Парите не бяха проблем. Пенсията от полицията беше доста висока, освен това всичките му спестявания бяха вложени изключително сполучливо.

В професионално отношение Питър Фоли беше известен като акуратен детектив, надарен с блестящ аналитичен ум. Нищо не убягваше от неговото внимание. Преди години беше успял да разреши сложен случай по обвинение в убийство, благодарение на почти незабележими физически реакции от страна на заподозрения. Реакции, които бяха останали извън вниманието на целия екип по съдебна медицина в Главното управление на полицията.

Но около името на Питър Фоли витаеше и известна неяснота. Така и никой не можа да разбере мотивите на странното му, взето преди години решение, да зареже блестящата кариера в Ню Скотланд Ярд и да я замени с място на обикновен криминален инспектор в затънтеното полицейско управление на Девън и Корнуол. Не ги разбра нито тогавашният му началник, който с неохота подписа молбата за странното преместване, нито Найджъл Люин, който не само споделяше къщата с Фоли, но беше и единственият му приятел извън службата, въпреки голямата разлика в годините им.

Сега, навлизащ все по-дълбоко в мрачната, лишена от растителност и прорязана от непроходими тресавища равнина, Питър Фоли неволно се замисли за миналото, за причините, които го бяха довели до това странно за околните решение.

А те, подобно на всички причини за прибързани решения, се криеха в миналото. Или по-скоро в миналото, което неочаквано се превръща в настояще… В случая с Фоли годината на прелома беше 1953-та. Разбрали с безпощадна яснота, че губят войната, надзирателите от Северна Корея и техните китайски господари превърнаха живота на военнопленниците в истински ад.

Но именно в лагера, именно сред отчаяната борба за оцеляване Питър Фоли беше открил истинското мъжко приятелство, неподправено и чисто като сълза. Приятелят му също беше от Лондон, обикновен войник като него. Заедно преодоляха всички трудности, взаимно си даваха сила… А после се върнаха в Англия и повече не се видяха… Фоли така и не успя да преодолее чувството на самота и огромна загуба.

Години по-късно, в края на шейсетте, Фоли — вече с многообещаваща полицейска кариера пред себе си, най-неочаквано се забърка в афера с омъжена жена. Отначало фамилното й име му се стори обикновено съвпадение, но после, тласкан от мрачните пориви на ревността, той я проследи до една къща в Съри и откри ужасната истина. Скрит в околните храсталаци, младият все още полицай търпеливо изчака завръщането на съпруга. Позна го веднага, въпреки блестящия ролс-ройс, въпреки загладеното от добрата храна лице. Беше лицето на неговия приятел от лагера, същия, с когото бяха делили сухия залък в онази смърдяща дупка. Очите му гледаха все така решително като в онези години, когато единствената им движеща сила беше волята за живот.

Първата реакция на Фоли беше да прекъсне тази връзка веднага. За съжаление, нещата се проточиха, жената се оказа дотолкова увлечена по него, че започна да споделя неща, които рядко се споделяха пред чужд човек. Така Фоли разбра, че най-добрият му приятел — човекът, който му вдъхваше кураж да издържи на ада в Корея, днес със същата решителност и твърдост се занимаваше с далеч по-недостойни неща.

Воден от изключително силното си чувство за дълг, Фоли скоро събра достатъчно количество доказателства. С тях спокойно можеше да смъкне маската от лицето на приятеля си и да го види в истинската му светлина. Защото под фасадата на почтения бизнесмен се криеше опасен главатар на престъпна шайка. Неизбежно възникна въпросът как да разкрие този човек, без да навреди на собствената си кариера. И още по-лошо — как да предпази от опасни последствия своя информатор — в случая неговата любовница… При евентуален съдебен процес истината за тяхната връзка щеше да излезе наяве, а Фоли добре знаеше, че поставянето на съпруга зад решетките съвсем не решаваше проблема с личната й безопасност.

Заграден от всички страни с пуста и блатиста земя, той си спомни с неприятна яснота онези два ужасни дни, в които трябваше да вземе решението си. Накрая стигна до заключението, че съдбата едва ли ще се намеси драматично, за да го спаси от нежеланието да постъпи както му диктува дългът. Двата дни изтекоха и той напусна службата си, изтерзан, уморен, почти равнодушен. И хукна към хълмовете. Не, по-скоро към тресавищата… Тук всичко е просто и ясно — ограничено от липсата на перспектива или от разрухата…

Пътят направи лек завой и в далечината се появи самотната ферма. Очите му огледаха пейзажа, кракът му отпусна педала на газта. Пътят се превърна в чифт изровени коловози, никъде не се виждаше друга човешка обител. Самотно място, за да умре човек, госпожо Хейл, рече си той. Още по-самотно за тези, които са живи. Дано направим така, че душата ви да почива в мир. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Нямахте много от тази стока, докато бяхте жива, нали? Синът ви — изтезаван и пребит, мъжът ви сам отне живота си. Няма проблем, когато човек проявява обич към хората. Но смъртта им убива и теб. Както и промяната в чувствата им…

За момент остана с усещането, че е останал сам на света, а над главата му витаят неясните сенки на тайнствени духове. Усмихна се с разбиране. Добре знаеше, че сред тресавищата човек често изпада в подобно настроение.

БМВ-то хлътна в дълбока дупка и това го върна в действителността.

В съзнанието му отново изплуваха думите на Люин: „Потърси следи от чуждо присъствие в къщата на старата дама…“. Какво знае този млад проклетник, раздразнено се запита Фоли. Видя го да разговоря по радиотелефона, докато се приближаваше към колата му. После усети загриженост, а може би и гузна съвест… Гневът му се стопи, но подозрението остана. Като професионален полицай той нямаше никакво доверие на средствата за масова информация, още по-малко на репортерите, които ги захранваха с новини. В очите му тяхната дейност беше „небрежна и безотговорна“, особено когато започваха да търсят сензации. Щедрите премии на работодателите им лесно потискаха и онези остатъци от съвест, които все още притежаваха. Беше сигурен, че съвестта на Люин не се нуждае от кой знае каква анестезия.

„Аз ще те оправя, като се прибереш, малък уелски мошенико!“, закани се мислено Фоли.

Спря пред къщата и се насочи към малката група униформени служители, която го очакваше.

— Отгоре ни натискат и трябва да си отваряте очите! — кратко ги информира той. — Действайте!

— Сър — обади се млад сержант детектив, изостанал на няколко крачки зад колегите си. — Изисках застрахователните полици от агенцията на старата жена.

— Старата дама — поправи го Фоли, вътрешно убеден в правотата на определението си. Еленър Хейл наистина е била дама. С влиятелни приятели и вероятно не по-малко влиятелни врагове.

— Извинявам се, сър. На старата дама. В списъка фигурира и автомобил — „Ягуар“, тип „Е“, двуместно купе. Но тук го няма. Току-що говорих по радиото с един от първите появили се на местопроизшествието полицаи във вторник вечерта. Не са влизали в гаража, но са го осветили през задното прозорче. Гаражът е бил празен.

— Хм, значи тип „Е“… Едва ли това е бил нейният личен автомобил…

— Регистриран е на името на Даниел С. Хейл, мъртвия й син, армейски офицер.

Фоли кимна с глава.

— Застраховката на колата е плащана редовно, промяна в собствеността няма — погледна го с недоумение сержантът.

— Синът е мъртъв, но в съзнанието й той е бил жив — промърмори Фоли. — ИРА го отвлича, но труп няма. Какво друго да си помисли бедната жена? Номерата на колата прехвърлете в централния компютър в Хендън за национално издирване.

— То вече е в ход — обади се друг детектив, седнал в паркирания на крачка от тях ровер. Приключил с радиовръзката, той слезе от колата, кимна с глава и започна да се отдалечава от къщата.

Фоли го последва.

— Кой беше умникът, Грант? — любопитно го изгледа той.

— Не е от нас.

— Не попита ли?

— Не притежавам кода за достъп, шефе.

— Блокираха те, така ли?

— Направо ми затръшнаха вратата!

Фоли се спря и огледа възвишението, което се издигаше на няколко метра зад къщата. После бавно започна да го обикаля, решил още веднъж да огледа имота от всички страни. Трябва да имаш дяволски основателни причини, за да се заселиш на подобно място, рече си той.

— Значи някой поставя ягуара на национално издирване, а ние не можем да разберем кой е… — промърмори той. — А можем ли да правим предположения?

— Имаш богат избор: МИ-6, МИ-5, Специалният отдел, С-11, Военното разузнаване… Всички възможни тайни служби…

— А Министерството на отбраната?

— Собственикът на колата е бил офицер, но на практика е била убита майка му…

— За момента ще използваме „умряла“, ако нямаш нищо против…

— Тая работа е доста подозрителна, шефе.

Фоли се поколеба, после се обърна и тръгна обратно към къщата.

— От рапорта останах с впечатлението, че всичко е ясно и няма никакви загадки. Просто на дамата й е дошло времето… С други думи, е паднала, никой не я е хвърлил по онези стълби… Това беше единодушното мнение на всички. Съгласен ли си?

— Нещата се променят. Ти сам предизвика подозренията ни с това спешно повикване за оглед…

— Мен ме спешиха, затова…

— Това усложнява нещата — навъси се Грант. — Ако тук наистина има някакъв интерес от високо място, на нас по-скоро биха ни дали почивен ден, нали? Едва ли щяха да ни изстрелят по спешност…

— Това е работа на онези от Министерството на отбраната. Личен, а не служебен интерес… И в момента се намираме в нечие минно поле… Спокойно, казват ни, опасност няма… Ама май не е така.

— Искаш ли да опитам още един достъп до главния компютър? И Хендън е нечие минно поле, може пък да изровим някой стар приятел там…

— Да забравим политиката, ние сме полицаи — промърмори Фоли и неволно се намръщи на неприятния въпрос, който се появи в съзнанието му. Нима толкова лесно отбягваш вземането на трудни решения?

Малко след четири следобед Найджъл Люин навлезе в Ленъкс Гардън Мюз и се насочи към Кенсингтън и Челси. Моментално засече спортния „Ягуар“ — тип „Е“, произведен през шейсетте години, не пропусна да отбележи, че номерът му е майсторски зацапан с кал.

ДСХ — 42.

„Даниел Еди-кой-си Хейл?“, запита се той. Дали и това е съвпадение? Едва ли, особено когато е паркиран пред замъка на Рапунцел… Надуши интрига, скандал и пари. Най-вече пари, при това цели купища… Искаше да се включи в тяхното разпределение, независимо към какво се стремят русото маце и екипът й. Не би имал нищо против да се включи при нея и по коренно различен начин, разбира се. Неволно започна да преценява шансовете си, после тръсна глава. По-късно. След като докопа историята. И мангизите.

Паркира точно зад ягуара, хвана старомодното мандало и удари два пъти по високата врата. Едновременно с това огледа улицата в двете посоки.

— Движение ли имаше? — попита Филида Мелмън и му направи място да влезе.

— Не, просто ми прегря моторът… А ти изглеждаш страхотно, Фил!

— Как ли пък не — промърмори Филида. — Наддала съм цял тон!

Два, мислено я поправи той, докато я прегръщаше за кратка целувка и ръцете му опипваха разкошните й форми.

— Отива ти — рече.

— Лъжец!

— По-късно ще проверим.

— Нищо няма да проверяваме. Вече съм сгодена за Саймън.

Евреинът предприемач, когото й беше избрала майка й, спомни си той. Ръцете му се плъзнаха между бедрата й:

— Моите поздравления.

— Недей! — разгорещено прошепна тя. — Рудолф Моравец е тук!

— Моравец?! — слисано я погледна той. — Какво става, момиче?

— Имам чувството, че сме получили най-прекрасния подарък на света, но никой не смее да го разопакова, опасявайки се от експлозия. Оня тип, съвсем смахнат… Ягуарът отпред е негов… От вчера сме се заключили тук и никой не е мърдал навън… Джейн оформяше сделката. Сега стана още по-лошо, защото се домъкна и Моравец.

— Дай да грабнем каквото можем и да бягаме да го продаваме на конкуренцията!

— Не бива дори на шега да казваш подобно нещо!

— А и ти не знаеш всичко, нали? Сигурен съм в това, както съм сигурен в характерчето на Рапунцел…

— Предупреждавам те, че настроението й едва ли е подходящо за твоите шеги!

— Няма ли най-сетне да ме поканиш?

— Чакай малко.

Тя се върна в стаята, отварянето и затварянето на вратата докараха до ноздрите на Люин аромата на скъп кубински тютюн. Започна да се дразни, но любопитството му беше далеч по-силно. Изправен в далечния край на тясното холче, той вдигна глава и видя знаците, които му правеше Филида.

Джейн Хейвършам се изправи да го посрещне, а той изненадано отстъпи крачка назад. Оказа се, че тя е по-висока от неговите 175 сантиметра и трябва да я гледа от долу нагоре.

— Найджъл Люин — рече тя и представянето завърши.

Благодаря, пиленце. Дали щеше да бъдеш по-словоохотлива, ако го нямаше тук господин Баровец? Очите му пробягаха по обзавеждането и дадоха отговора на мълчаливия му въпрос: „Не, няма да бъде“. Икономията изглежда е принцип в живота на тази жена. Никакви джунджурии, никакви малки фигурки по лавиците, никакви литографии и глезотии. Малко на брой, но скъпи неща.

— Трябва да подпишете този документ — избоботи навъсен тъмнокос мъжага, който не счете за необходимо да се представи. — Той е моята гаранция, че няма да излезете оттук и да хукнете към първия телефонен автомат, за да ме продадете на врага… Ако, разбира се, намерите работещ такъв в тоя противен град…

— Имам телефон в колата си, господин Моравец — ухили се Люин. — Което не означава, че през главата ми минават подобни мисли, разбира се…

— На всеки му минават подобни мисли! — изръмжа онзи. — Но ще ви бъде платено достатъчно, за да не изпитвате никакви изкушения!

— Какво значи достатъчно? Колко важна е тази история? От думите на госпожица Хейвършам останах с впечатлението, че е страхотна!

— Тя ви каза прекалено много. Аз й позволих това, просто защото по време на разговора ви все още не бях решил да се ангажирам. Но сега вече съм в играта. Не харесвам уговорката й с вас и ще ви поставя своите условия. По простата причина че плащам аз! Или ще подпишете този документ, или веднага си тръгвате. Разходите и изгубеното време ще ви бъдат заплатени. Но трябва да решите сега, още в този момент!

Люин премести поглед върху Джейн Хейвършам. Тя мълчаливо пушеше, лицето й не изразяваше нищо. Май наистина ще ми хареса да ти сменя хладната мутра, рече си той. Да гледам как се променя, да бъда причината за тази промяна… После очите му се сведоха към цифрата, която магнатът беше надраскал на специално оставеното място в документа.

— Влизам в играта — рече без колебание той и се наведе да положи подписа си.

— Отлично. Джейн, дай му необходимите подробности.

— Това ще отнеме време, най-добре ще е да седнете — предложи тя.

— Нима няма да го видя? — учуди се Люин.

— Няма — хладно отвърна тя.

— Но нали подписах? — изрази протеста си той. — Отлично зная кой е той! Синът на Еленър Хейл, нали? Офицерът, който бе отвлечен от ИРА! Останал е жив, но вероятно е превъртял от изтезанията. Пречукал е старата си майка и сега вие го държите на топло в някоя дупка! Съвпада ли всичко това със сценария?

— Не. Ако беше така, нещата сигурно щяха да бъдат доста по-приемливи.

Люин размаха ръце.

— Може да съм просто провинциално репортерче, но добре зная какво може да предизвика интереса на публиката — с досада се тросна той. — Отвличане, изтезания… Героят пречуква собствената си майчица… Страхотно! А че сте пипнали именно него, няма никакви съмнения. Ягуарът отвън е негов, по дяволите!

— Той не е Даниел Хейл.

— Добре, той е Джон Кенеди! Какво означава едно име? Какво всъщност гоните? Искате от мен да наема хеликоптер и да огледам района около фермата на старата дама… Който, между другото, в момента е задръстен от ченгета… Какво точно трябва да търся? Скривалището на ИРА, в което са го измъчвали? Трябва да сте се побъркали, ако си въобразявате, че ще откриете нещо подобно в Дартмур! Кажете какво става?

Джейн Хейвършам се извърна към Моравец и каза:

— Люин вероятно ще види предаването довечера.

Каза го така, сякаш Люин изобщо го нямаше в стаята.

— Но няма да види лицето му — изграчи онзи. — То изобщо няма да се появи на екрана.

— Само временно — напомни му тя. — Такива са условията на сделката.

— Няма да убием кокошката, преди да сме продали златните яйца — тръсна глава Моравец. — Ако в аферата е замесено правителството, ще ни го издърпат изпод носа и няма да можем дори да гъкнем! Това аз не мога да позволя!

— Мислите, че ще бъде разпознат, така ли? — подхвърли Люин. — Но той едва ли се покрива с външността на майор Хейл…

Младата жена отново не му обърна внимание, думите й бяха предназначени единствено за Моравец.

— Той трябва да бъде разпознат. Той трябва да знае кой е.

Моравец се втренчи в нея, дебелият му врат бавно започна да почервенява.

— Влагаш прекалено много емоции и губиш комерсиалното си чувство! — изграчи той. — Искаш програмно време в момента, в който бъдеш готова, искаш студио и неограничен бюджет, просто защото нямаш представа докъде ще ни отведе всичко това. Но забравяш какви трудности ни чакат при разместването на програмата и особено на платените реклами. Те наистина ще бъдат огромни! Всичко това се стоварва върху моята глава, в тази история влагам огромни средства. А какво получавам насреща? Него и нищо повече. Затова искам да бъдем наясно — образът му ще бъде показан на екрана само когато аз кажа това! Само когато аз преценя, че е настъпило това време! А то ще настъпи едва когато общественото мнение полудее! Той ще получи предостатъчно популярност от интервютата, които ще даде на вестници и списания след предаването. Ти вече прие тези условия и те моля да ги спазваш!

„Трябваше сама да се заловиш с тая работа, скъпа“, посъветва я безмълвно Люин.

Тя се извърна към него, страните й бяха леко поруменели.

— Искам вие да проведете разследването в Дартмур, защото зная, че мога да разчитам на вас, ако играта загрубее. А тя положително ще загрубее… Още помня как се оправихте при предишното проучване.

— Оправих се, нали? — мрачно й се усмихна Люин. — Само дето онези мръсници за малко не ме оставиха в мината, за да бъда затрупан с радиоактивни отпадъци. И им се размина, нали? Доколкото знам, никой от тях не е вкаран в затвора…

— Хората, които работят по правителствени проекти, обикновено се отървават — подхвърли Моравец.

— Дори и от обвинения в убийство, стига проектите да са секретни…

— И в моя случай беше така.

— Нашият човек не е Даниел Хейл — погледна го в очите Джейн. — Можете да бъдете сигурен в това. И не е убил Еленър Хейл.

Люин изтръска една цигара от пакетчето, оставено на масичката пред него.

— Значи тя е била убита, така ли?

— Не съм казала такова нещо.

— Джейн — обади се Моравец. — Дай му и останалата част от информацията, иначе ще заработи съвестта му и ще вземе да хукне при своя приятел ченгето!

— Не съвестта ми, а мисълта, че си губим времето — поправи го Люин.

— Все още не знаем кой е той — призна Джейн. — Дори след двайсет и четири часа непрекъснати проучвания нямаме никакъв напредък… Във вторник сутринта се е появил (използвам тази дума съвсем съзнателно) в градината на Еленър Хейл. И оттогава до днес не успяхме да научим абсолютно нищо за неговата самоличност. Изглежда, че никога преди вторник не е съществувал. Поне официално.

— Не съществува и в момента — избоботи Моравец. — Той е никой. Няма никакви документи за самоличност, ако не броим бумагите на Даниел Хейл. Проверихме всички възможни досиета и компютри, до които имаме достъп. А те никак не са малко. Нищо, никаква следа!

— Но той все пак трябва да има самоличност — възрази Люин. — Освен ако не твърдите, че е извънземен!

— Не е — поклати глава Джейн. — Съвсем определено е човек.

— Това означава, че сте допуснали и обратната възможност, така ли?

— И вие бихте я допуснали, ако се изправите пред същество, което е в състояние да предсказва бъдещето.

— Хайде де! — усмихна се Люин.

Моравец му подхвърли един брой от клюкарско вестниче, което се издаваше в рамките на огромната му информационна империя.

— Първа страница, втория репортаж.

— Минната атака в Северна Ирландия? — попита Люин. — Информационните агенции съобщиха за нея още във вторник вечерта.

— Той е знаел предварително за нея — промълви Джейн Хейвършам. — Предупредил е Еленър Хейл. Искал от нея да направи нещо. Било е във вторник сутринта, в деня, в който тя умира… Повярвала му, защото си давала сметка за състоянието, в което се намира… Той видял нападението броени минути, преди да се случи.

— Видял го? В образи? И тя му повярвала? Видял минна атака в проклетия Белфаст минути преди да се е превърнала в действителност? Чиста измама! Вероятно е чул новината по радиото или е гледал телевизия…

— Новината е била задържана и е станала достояние на обществеността чак вечерта. Военните имат практиката първо да уведомяват близките на жертвите.

— Нещо е объркала времето. Сигурно й е казал вечерта…

— Еленър Хейл ми се обади по телефона във вторник по обяд. Някъде около един. Надвечер вече е била мъртва. Вашият приятел в полицията може да попита съдебния лекар за точния час на смъртта…

— Обади се да ви каже, че тоя тип е предсказал минното нападение, така ли?

— Назовал е по име офицера, който е бил командир на щаба — поясни Джейн. — Бил е приятел на Даниел Хейл. Видял е смъртта му предварително.

— Глупости!

— В тези глупости влагам повече от сто хиляди лири стерлинги! — намеси се гневно Моравец. — А аз не съм от тези, които лесно влагат капитал в каквото и да било! Слушахте ли радио, докато пътувахте насам?

— Не съм го спирал дори за секунда.

— Новини?

— На всеки кръгъл час.

— А помните ли водещата новина? — Моравец погледна към Филида Мелмън и тя му подаде широк плик от кафява хартия. Люин забеляза, че отгоре имаше етикет с точната дата — днешната, и час — 10:00 сутринта. Обърна го и видя, че на обратната страна има тежък восъчен печат, скрепил подписите на четирима души. Под тях имаше друг печат — вече обикновен. От него беше видно, че четиримата са съдружници в известна адвокатска кантора. Адресът беше от престижен лондонски квартал.

— Нямат абсолютно никаква връзка с мен — поясни Моравец. — Избрани са произволно, сред първите пет кантори в бранша. Нашият приятел, който в момента кротко си спи горе, изготви две копия от своята информация. Едното остана у мен, а другото е заключено в сейфа на бивш съдия от Върховния съд и ще бъде отворено довечера. Прочетете го на глас, ние също не знаем съдържанието му.

Люин извади джобното си ножче и разряза плика по дължина, без да докосва печата. Очите му пробягаха по написаният на машина текст, в тях бавно се появи недоверието. После започна да чете:

— „Девет сутринта, днешна дата. Генерал Роланд Уестръм-Лейнг, съветник в Министерството на отбраната, ще умре от раните си, получени вследствие взривяването на магнитна бомба, прикрепена под дясната седалка на колата му, марка «Бентли». Генералът няма да почине на място, защото неговото бентли е с ляв волан. Бомбата е поставена неправилно, тъй като нападателите не са знаели това, както и факта, че генералът ще шофира лично. Пръв ще умре личният му телохранител, сержант Уилям Флинт, който заема предната дясна седалка. Генералът ще умре още преди линейката да си пробие път до мястото на инцидента.“

— Вярно ли е това? — попита Моравец.

Люин замаяно мълчеше.

— С помощта на съвременните технологии можем да стигнем приблизително до приземния етаж на тази тайнствена кула — продължи Моравец и показа зъбите си на Джейн Хейвършам. Върху някое не чак толкова хищно лице това би минало дори за усмивка. — И го сторихме!

— Той е човешко същество! — ядосано отвърна Джейн и с нежелание си спомни триковете, които беше използвала, за да заинтригува Моравец по време на първия им телефонен разговор.

— При това от по-висш вид — добави Люин.

— Може би плод на генно инженерство — мрачно се обади Моравец.

— Какво означава пък това?

— Кажи му — въздъхна Моравец.

— Просто една теория — започна Джейн. — Неотдавна нашият човек е бил подложен на черепна операция. Това е установено по време на преглед в частна клиника, без да се знае каквото и да било за миналото на пациента… Той е напълно лишен от памет. Казва, че в главата му има една голяма черна дупка. И това ме накара да си помисля за…

— Лоботомия? — присви очи Люин.

— Точно така.

— Да се вземе образец от мозъчната тъкан е нещо напълно възможно, разбира се — въздъхна Люин. — Но да се замени този образец с нова, при това свръхнормална способност? Научна фантастика! Прилича ми на заглавие от „Съндей Спортс“: ОТКРИХМЕ НОВ ФРАНКЕНЩАЙН, КОЙТО ПРЕДСКАЗВА БЪДЕЩЕТО! Едва ли ме накарахте да бия тоя път за подобни глупости! — извърна се към Моравец и подхвърли: — Идете и си купете отговорите. Предполагам, че можете да си позволите хонорара на специалистите…

— Обърна ли се към светилата на медицината, неизбежно ще го загубя — поклати глава Моравец. — Ако той е плод на някакъв научен експеримент, това означава, че вече го търсят навсякъде. Каква професия упражняват според вас тези, които са го създали? И на какво ниво я упражняват?

— Експеримент? С живи хора? Това е незаконно! Правителството не би позволило подобни експерименти, просто защото трябва да защитава законите. Нали така?

— Когато става въпрос за революционни открития в областта на медицината, законите не са нищо повече от динозаври — намеси се Джейн Хейвършам. — Те кретат някъде отзад, не са в състояние да обхванат значението на новите открития, етическите им стандарти стават безнадеждно остарели. Знаете ли какво е казал сенаторът Едуард Кенеди по време на едно заседание на Подкомисията по здравеопазването през 1977 година? „От конституционна гледна точка законовите граници през следващите 20–25 години ще се очертават единствено от биоетиката…“ Ами правителствата? Съществуват куп псевдомедицински експериментални програми, за които не знаем нищо, или почти нищо. Както военни, така и граждански. Както с физическа, така и с психическа насоченост. Руснаци и американци от години експериментират в областта на паранормалните явления — телепатия, психокинеза, свръхнормална възприемчивост…

— Това, на което сме се натъкнали, вероятно е само видимата част на айсберга — намеси се Моравец. — Трябва само едно да ви е абсолютно ясно: този човек е страшно оръжие за всяко правителство, което може да го контролира! Той има способността да предсказва бъдещето, което означава, че знае предварително всички планове на врага. Знае ги, при това безпогрешно! От своите първи наблюдения неволно стигаме до заключението, че той е нарочно програмиран, адаптиран, създаден… — изберете си което искате от тези определения — именно с подобна цел. А това е реалистично заключение и ние нямаме право да го пренебрегваме!

Люин запали втора цигара и втренчи поглед в лицето на магната.

— От всичко това разбирам, че става въпрос за нещо изключително опасно — рече той. — Добре, плащате ми да се набутам между шамарите. Той е избягал отнякъде и трябва да разберем откъде, така ли?

— Точно така — кимна Моравец. — До фермата на Хейл е вървял пеша, при това чисто гол. Значи е избягал без предварителна подготовка. Аз самият навремето прекосих границите на три комунистически страни почти по бельо, с едно откраднато палто и чифт ботуши. Просто се възползвах от появата на благоприятен шанс… Вероятно и той е сторил същото.

— И не помни нищо за разходката си по адамово облекло? — възкликна Люин. — Господи! От опит зная колко студени са нощите в Дартмур! По време на голямото бягство от тамошния затвор бях включен в хайката. Голото поле е ужасно. Вятърът вилнее без преграда и реже като бръснач! Той не е нормален, след като е ходил гол сред тези тресавища!

— Това вече ни е известно — изръмжа Моравец.

Филида Мелмън препрочиташе разпечатаното писмо, лицето й бавно се разкривяваше.

— Господи! На никого ли не му мина през ума, че с това нещо тук бихме могли да спасим живота на двама души?! Трябваше да предупредите полицията!

— Сторихме го — извърна се към нея Джейн Хейвършам. — Адам ми каза и устно това, което ще се случи. Обещал на Еленър Хейл да използва способностите си, „дарбата“ си по нейните думи, в услуга на хората. На мен ми се доверява сляпо, почти като дете. Не можех да си позволя да го излъжа. Властите трябваше да бъдат предупредени и наистина бяха. Някога плащах на един информатор от централата на МИ-5. Именно него предупредих, без да разкривам източника си. Но явно нищо не се е получило. Адам каза, че двамата ще умрат и те умряха…

— Значи все пак си има име — отбеляза Люин.

— Само него си спомня. Може би не е личното му име, но все някак трябва да го наричаме, нали? И затова стана Адам… По неизвестни причини той вижда и цифрата девет редом с това име.

— Ако този бомбен атентат беше осуетен благодарение на твоето предупреждение, никой никога нямаше да му повярва! — избухна Моравец. — На теб също, а моите инвестиции щяха да изтекат в канала!

— Май нищо не си успял да разбереш — обърна се към него Джейн. — Адам ги е видял да умират и те умряха. Той вижда бъдещето в момента. Но за него това бъдеще вече е минало. Случилото се е отминал факт. Затова моите действия нямат никакво значение.

— Т. С. Елиът — намигна на магната Люин. — „Настоящето и миналото вероятно съществуват в бъдещето, а бъдещето се съдържа в миналото.“ Значи има човек, който може да разрови това гнездо на змии!

— Отговорът на загадката е в Дартмур — погледна го Джейн. — Или поне част от него.

— Няма да направя нищо, преди да науча повече за Еленър Хейл — поклати глава Люин. — Вие или си мислите, че е била убита, или го знаете със сигурност. Друга възможност няма. Адам не може ли да ви помогне? — Вдигна глава навреме, за да долови размяната на погледи между Джейн и Моравец. Келтският му дух моментално се разбунтува: — Хайде, стига вече! Или ще ми се доверите, или си търсете друг!

— На този етап не трябва да споделяте нищо с приятеля си полицай — предупреди го Моравец.

— Нямам намерение да обещавам нещо, което не зная! — отряза го Люин.

— Но рискувате повече, когато искате допълнителна информация, нали? Или може би търсите по-добра компенсация за риска… — Моравец отвъртя капачето на златната си писалка и поправи цифрата върху договора, който беше подписал Люин.

Репортерът извъртя глава да я разчете, на лицето му се появи широка усмивка:

— Плюс разходите, нали?

— Кажи му! — заповяда Моравец.

— Адам твърди, че тя е била убита — започна Джейн. — Няма никакви съмнения. Били са двама или трима мъже. Тя е паднала след сблъсък с единия от тях и вероятно веднага е умряла.

— Искате да кажете, че смъртта й би могла да бъде нещастен случай?

— Може би — кимна тя. — Но те са били достатъчно кръвожадни, за да я хвърлят надолу по стълбите… Дори да са искали всичко да изглежда като нещастен случай, този факт си остава непроменен. Действали са абсолютно хладнокръвно и жестоко.

— Звучи ми доста наивно — поклати глава Люин. — Той даде ли някакви описания на тези мъже?

— Не. Каза само, че тя е била много уплашена от тях, а Еленър Хейл не се плаши лесно от никого. Смелостта й е широко известна и съответно възнаградена. Въпреки това Адам твърди, че е усетил страха й от тези хора. От тайната им мощ…

— За правителствено участие ли намеквате?

— Най-малкото за правителствено съгласие — намеси се Моравец. — И вероятно за финансиране. Експерименталните изследвания в медицината струват ужасно скъпо. Частният сектор би могъл да събере необходимия капитал, разбира се, но това означава широка гласност на съответния проект…

— Съгласие, значи… — промърмори Люин. — Но те или са вътре, или не са!

— Власт без отговорност, мечтата на всеки политик — подхвърли Джейн Хейвършам.

— Искате да кажете: „Прави каквото искаш, но гледай да не те хванат…“. Все старата история, а?

— Предположенията ви са опасни — предупредително повиши тон Моравец. — Истината е, че финансирането на секретни проекти лесно може да потъне някъде из лабиринтите на Уайтхол. Бас държа, че на Даунинг стрийт и хабер си нямат за подобни начинания. Затова нямам никакво намерение да плащам огромни обезщетения за нанесени щети и ще действам само когато разполагам с неоспорими доказателства!

— Ами какво ще стане, ако ви ги доставим наистина? — попита Люин. — Вие едва ли ще си позволите да нападнете сегашното правителство. Нали именно при него натрупахте доста пари?

Моравец не отговори, тежкият му поглед се закова върху лицето на младия репортер.

— Нали обеща да извървиш пътя докрай? — попита Джейн Хейвършам.

— Аз продавам новини! — изръмжа магнатът. — А това е най-фантастичната новина, до която съм се добирал. Направо уникална! Ако се окаже, че става въпрос за незаконни, нечовешки и неетични медицински експерименти върху живи хора и в тези експерименти е замесено правителството, аз ще използвам всички средства на свое разположение, за да дискредитирам това правителство!

— И междувременно ще натрупате още една купчина мангизи! — ухили се Люин, сложи в джоба си пакета цигари от масичката и се изправи. — Имам чувството, че ще открия нещо, което ще надхвърли и най-смелите ви очаквания, господин Моравец. Ако това наистина стане, ще очаквам от вас нещо повече от хонорар и поемане на разноските. Защото има нещо, което никой от вас не е взел под внимание — ако наистина излезе, че тази история е вярна, отпада възможността да говорим за някакви безлични и почти митични същества, които се занимават с лоши неща. Скандалът ще бъде конкретен, с имена и живи участници!

— Какво искате да кажете? — нервно го изгледа Моравец.

— Преди всичко бих попитал откъде са си доставили материала — отвърна Люин. — Откъде са взели Адам. Това е като при убийството — първо трябва да имаш труп. Къде са намерили те своя труп? Той единствен ли е, или има и други? Това е манджата, която допада на широката общественост… Това ще продава вашите вестници и телевизионни предавания.

Магнатът скочи на крака и едрата му фигура се надвеси над Люин:

— Открий това, момчето ми. Гарнирай го с необходимите доказателства и аз ще те направя богат!

Четвърта глава

Питър Фоли вкара колата в гаража на старата викторианска къща, която, макар и негово притежание от години, беше все така пропита от духа на семейство Люин. Той беше навсякъде — от надписа с името на родната им уелска долина на вратата до тежките и солидни мебели от потъмняло дърво, натрупани в част от стаите с високи тавани. А липсата на червения фолксваген-ГТИ в предния двор някак странно го караше да тъгува за последната издънка на това семейство без късмет.

Фоли влезе в къщата и си направи кафе. Настроението му беше мрачно, душата — изпепелена. Седна в хола и пусна телевизора за вечерните новини. Но вместо тях попадна на някакво бъбриво шоу, предавано по сателитния канал, който обичаше да гледа Найджъл. Понечи да превключи програмите, но в същия миг шоуто свърши и светлината на екрана видимо намаля. В обектива на камерата се появи фигурата на известен телевизионен журналист. Фоли усили звука.

— … векове наред е имало хора, които твърдят, че могат да виждат в бъдещето. От древните заклинатели, фараоните и Нострадамус до съвременните астролози и създатели на хороскопи, чиито произведения четем всеки ден във вестниците. Някои от нас вярват в ясновидството, други се смеят, а трети презрително свиват рамене, убедени, че сме постигнали такъв прогрес, който не ни позволява да обръщаме внимание на глупости и предразсъдъци.

О, да, чувам много добре какво казват в този момент вярващите. Съществуват ред документирани доказателства за ясновидство, приближило се плътно до действителния ход на събитията. Но предсказанията, подобно на всички останали паранормални явления, винаги са били отворени за интерпретация, независимо дали са благоприятни, или не. Вникването в техния смисъл само по себе си представлява предизвикателство, не по-малко от това, което ни предлага ежедневната кръстословица в „Таймс“. Както е в случая с предсказанията на Нострадамус, например…

Тази вечер положително ще изненадаме всички скептици! Зад специален екран в дъното на студиото ще седне човек, който твърди, че не само може да предсказва бъдещето, но и да го докаже още тук, в нашето пряко телевизионно предаване. Ще добавя, че той вече доказа своите способности пред екипа…

На сцената с поскърцване се появи платформа на колела, върху която беше поставена тежка метална каса. Един прожектор се закова върху нея, всичко останало потъна в сумрак.

— … Сами виждате, уважаеми зрители, че тази каса е запечатана с пломбата на една уважавана държавна институция — Кралската митническа служба. Вътре има плик, в който се предсказва едно събитие, което се е случило днес и вече е известно от средствата за масова информация. Спокойно! Мога да чуя как мърморите: „Това е номер, пликът е сложен допълнително!“. Надявам се да ви убедя, че случаят е коренно различен — касата току-що пристигна от жилището на бивш съдия от Върховния съд, който, макар и пенсиониран, любезно прие да бъде арбитър в нашето шоу. Но първо ще ви представя Човека на бъдещето!

Разнесе се тътен на барабани, прожекторите зад предпазния екран светнаха и върху бялото платно се очерта мъжки силует.

— Доколкото съм информиран, вашето име е Адам — започна водещият. — Ще потвърдите ли пред зрителите, че никога досега не сме се виждали и разговаряли?

— Да — приглушено отвърна силуетът.

— Вие твърдите, че можете да предсказвате бъдещето?

— Аз виждам бъдещето. За вас бъдещето е това, което предстои да се случи. Но за мен то се случва в момента или вече се е случило, както ще се убедите от запечатаното в касата предсказание.

— Значи вие твърдите, че писменото ви предсказание, запечатано в присъствието на четирима от най-уважаваните в страната юристи и впоследствие поставено в тази каса, пломбирана от Кралската митническа служба, вече се е случило в действителност, така ли? Ще заявите ли отново, този път пред присъстващите в това студио и нашите зрители, че вашето предсказание е новина, която повечето от нас вече са чули?

— Чули са я, разбира се.

— Адам, тогава ще помоля нашия високоуважаван гост да отвори този сейф. За телевизионните зрители и присъстващите в студиото хора ще допълня, че тази сутрин той лично се е уверил в целостта на печатите върху плика и го е поставил в сейфа със собствените си ръце. Шифърът се знае от него и от никой друг.

Фоли остави чашата си върху масичката и се втренчи в екрана. Висок възрастен мъж сряза митническата пломба на сейфа, наведе се малко сковано към ключалката и започна да наглася цифрите на механизма за отваряне. Свободната му ръка прикриваше този механизъм от любопитното око на камерата. Вратичката се отвори. Във вътрешността на касата имаше само един голям плик от кафява хартия. Мъжът го извади, надяна очилата си и внимателно провери восъчния печат и подписите на свидетелите.

— Всичко е наред — обяви заключението си той.

Водещият пристъпи да поеме плика от ръцете му и отново се върна в обсега на камерата. Восъчният печат бавно изпълни екрана.

— Цял и невредим, подписите са на онези хора, които са присъствали на запечатването — обяви той. — Сега ще го отворя.

Силуетът зад екрана мълчеше.

— Започваме.

Восъкът се оказа по-твърд от очакванията на водещия, но в крайна сметка той успя да се справи и измъкна от плика бял, изписан на машина лист. С бавен и нетрепващ глас започна да чете подробностите на бомбения атентат на Савил роуд преди няколко часа, довел до смъртта на двама души.

Направи драматична пауза, мълчанието беше пълно. После се обърна към силуета:

— Адам, аз си спомням за един човек на име Ури Гелер, който притежаваше наистина необичайни способности на ясновидец. Ако в тази работа тук няма някакъв трик (а честно казано аз не виждам какъв трик би могло да има), вашите способности далеч надвишават способностите на този човек…

— Няма трик.

— Можете ли да обясните своята дарба?

— Много бих искал да мога.

— Адам, вече на всички, които ни гледат, е ясно защо не разкриваме вашата самоличност и ви държим зад този екран. Сторим ли го, вие несъмнено ще се превърнете в желан обект за различни терористични организации, включително и за ИРА, чийто криминален акт предсказахте с поразителна точност. Бързам да ви задам въпроса, който положително биха искали да ви зададат хиляди наши зрители: Можехте ли да предотвратите ужасното престъпление, случило се днес следобед в Лондон?

— Това, което виждам, вече се е случило — долетя приглушеният отговор. — Нищо не мога да променя.

— Виждате единствено крайния резултат или сте в състояние да проследите всички съпътстващи терористичния акт действия? Ако имате възможност да ги проследите, можете да ги съобщите на полицията и по този начин да промените крайния резултат, нали?

— А вие можете ли да промените миналото?

— Не, разбира се. Но бих могъл да променя настоящето, просто защото го контролирам. Зная ли предварително какво ще стане, положително ще взема такива решения, които в друга ситуация едва ли бих взел… Ще ви дам един пример: в тази зала има неколкостотин човека. Да не дава господ, но според теорията на вероятностите някой от тях би могъл да претърпи автомобилна катастрофа, докато се прибира у дома. Ако вие сте в състояние да предскажете този инцидент предварително, съответният наш гост ще изостави колата си и ще се прибере с такси или метро. И по този начин вие ще спасите живота му.

Мълчание.

— Разбрахте ли какво искам да кажа? — попита след проточилата се пауза водещият.

— Нуждаете се от още доказателства — долетя малко скованият глас на човека зад екрана. — Ще напиша на лист хартия това, което искате да знаете. А вие сам ще решите какво да го правите…

Водещият беше толкова изненадан, че за малко не забрави да прочете планирания за това място в предаването рекламен текст за нови срещи с Адам. Справи се криво-ляво с него и побърза да подаде на човека зад паравана лист хартия и писалка. После се зае с представянето на следващия гост в студиото.

Фоли изключи телевизора. Проклета ИРА, въздъхна той. Къде ли е онова момче Люин? Зарече се да го притисне здравата в момента, в който се появи отново. Чувстваше се съсипан от дългия и тежък ден. Остаряваш, приятел, рече си той. Вече не можеш да отвръщаш на ударите, които се сипят отгоре ти от всички страни. Така ще бъде… Качи дългите си крака на табуретката пред дивана и почти моментално потъна в дълбок и неспокоен сън.

Събуди го Найджъл Люин.

Фоли зиморничаво разтърка ръце, краката му бяха изтръпнали от неудобната поза.

— Господи, колко е часът? — промърмори той.

— Десет и половина. Беше се вкочанил…

— Не изчезвай, искам да поговорим.

— Пътувах отвратително, проклетата кола непрекъснато загряваше! — оплака се Люин. — Затова те моля да бъдеш кратък…

— Откъде знаеше? — изпитателно го погледна Фоли.

— Какво съм знаел?

— Стига вече, писна ми от твоите номера!

— Просто съм си умничък — сви рамене Люин. — Знаеш, че винаги съм бил такъв.

— Дай да си говорим открито. Пак си ходил при онези от телевизията, нали? Същите, дето за малко не ти разказаха играта в оная оловна мина! Хейвършам… Ще отречеш ли, че тя ти се обади?

— Пак ти повтарям, няма нищо сериозно.

— Нищо, а? Заради теб днес съм оглеждал къщата на Еленър Хейл буквално под микроскоп! И знаеш ли какво открих? Там наистина е имало външни хора. Четирима. Единият е седял на масата в кухнята. Доста странен тип, целият е бил намазан с някакъв крем, подобен на желе… Вероятно се е изкъпал, за да се отърве от него. Опитали са се да скрият този факт, но следи от мазнотията имаше навсякъде — кухненската маса, краката на стола, върху който е седял, стените на ваната… В банята открихме следи от кръв и човешка кожа. Плюс купища отпечатъци. Съмнявам се дали изобщо са се опитвали да ги изтрият… Което означава, че или са били много глупави, или просто не им е пукало.

— Идентифицирахте ли ги? — загрижено попита Люин.

— Не, защото не фигурират в нашата картотека.

— Значи не им е пукало.

— А на кои престъпници не им пука, че оставят улики след себе си?

— На грабителите.

— Мотиви?

— Имала е скътани пари в къщата и те вероятно не са били малко… Грабителите са нахлули в къщата и са си направили купон… Това нерядко се случва, нали? Ти си ченгето, ти ще кажеш. Била ли е изнасилена? Напоследък има доста подобни случаи със самотни старици…

— Нищо сексуално. Счупен врат и пукнат на тила череп. Смъртта е настъпила от мозъчна травма, вратът е бил счупен след това… Не им е изглеждала мъртва и просто са решили да се подсигурят…

— Аматьори, все още без досие в полицията — твърдо рече Люин.

— Тази идея доста ме отдалечава от хипотезите, които биха представлявали интерес и за теб — поклати глава Фоли.

— Извинявай, но не те разбирам.

— Разсъждаваш логично, всичко изглежда на мястото си. В къщата нахлуват трима дрогирани лумпени, мажат с неизвестен мехлем четвърти тип, чиято идентификация все още не е установена, после си правят купон в банята… В процеса на купона някой се порязва, следите от кожа и кръв са малки, но достатъчни за криминолозите… После пръсват черепа на старицата и я бутат надолу по стълбите… Но работата е там, че има и някои други фактори, а вероятно и мотиви, които изпращат хипотезата ти в кошчето за отпадъци.

— Какви са те?

— Чакай малко. Първо ще се спрем на съвета, който ми даде тази сутрин. Какво те накара да го сториш? Гузна съвест? Или желанието да си прикриеш гърба, просто за всеки случай?

— Вече ти обясних.

— А аз не ти повярвах. Ще ти предложа една по-друга хипотеза. Твоята лондонска позната прави телевизионни предавания с политическа насоченост и обикновено се грижи да ги захранва с неопровержими факти, нали така? Това го зная както от твоите коментари, така и от лични наблюдения.

— Какво общо имат със случая проклетите политици? — навъси се Люин.

— Старата дама никога не си е правила труда да гласува и това автоматически я изключва от политическите борби — продължи Фоли. — Остава Даниел, нейният син… Нали така? Даниел, който изчезва от кръчмата „Лъвовете на Белфаст“, и оттогава насам никой не го е виждал. Но са чували за него. Няколко независими един от друг информатори съобщиха един и същ факт — първо са го изтезавали, а после са го убили. Държал се е достойно. Приел е съдбата си с вдигната глава, главорезите от ИРА положително са изпитали съжаление, че не е един от тях… Но все се питам нещо… Дали в този случай информаторите не са взели двоен хонорар? Веднъж от терористите и втори път от англичаните?

— Накъде биеш?

— Той вече е един от тях. Жив и здрав, приел тяхната кауза. А тяхната кауза е историческа, знаеш… По-стара дори от марксизма. Привлякла е купища хора, сред тях и немалко с глави на раменете си. Знаеш ли, че Даниел Хейл е приел католицизма? Хората от Специалния отдел започнали да го издирват и попаднали на някой си отец Макдонъл, който им разкрил тази истина…

На Люин му стана смешно. Изпечен лъжец, той отдавна беше готов да отговаря на въпросите на Фоли.

— Добре де, Джейн Хейвършам действително прави предаване за Даниел Хейл. Научила за нещастието с майка му от вестниците и решила да поразрови случая с помощта на някой от местните репортери. Спряла се на мен. Много си подозрителен, да те вземат дяволите! На твое място щях да се заема с теорията за грабителите. Еленър Хейл е имала нещастието да се изпречи на пътя им и това е краят на цялата загадка.

— Даниел Хейл е жив — поклати глава Фоли. — Полицейски патрул го е открил да спи в колата си на магистралата, няколко мили преди градчето Камбърли. Станало е във вторник вечерта. Събудили са го, взели са му алкохолна проба, която се оказала отрицателна, а после го закарали в най-близката болница. Състоянието му било тревожно, а здравното заведение се оказало частна клиника на две минути път от мястото на инцидента. В портфейла му е имало петстотин лири суха пара, плюс застраховка и шофьорска книжка. Носел е със себе си и три адресирани плика. При създалите се обстоятелства полицаите решили, че става дума за опит за самоубийство, вероятно чрез комбинация от алкохол и приспивателни. На другата сутрин — това е било вчера, те отново посетили клиниката. Но пациентът вече го нямало. Отвела го някаква млада дама, която заела мястото на шофьора в колата му. Спортно купе „Ягуар“ — тип „Е“, сребрист металик с контролен номер ДСХ-42. Със сигурност знаем, че същата кола е била съвсем доскоро в гаража на Ретмур Фарм, може би до деня на убийството. А младата дама е била Джейн Хейвършам.

Люин сви рамене и се обърна към бюфета да си напълни чашата.

— Това е ново за мен — небрежно подхвърли той. — Искаш ли нещо за пиене?

— Зная, че когато става въпрос за ИРА, моите молби ще останат без последствие. А следователно и твоите желания. Специалният отдел и МИ-5 са особено ревниви на тази тема…

— Главата ми бучи, вече е време да си лягам — въздъхна Люин. — Ще ми позволиш ли да се оттегля, или е дошло времето за бичуване?

— Възрастните жени като Еленър Хейл лесно получават наранявания. Но дори когато паднат по стълбите, те никога не получават синини на дясната ръка и левия глезен… Синини от здрави мъжки ръце. Открихме следи от кръв по пътеката на стълбите, на един бастун в поставката до вратата и около основата на крана в умивалника на банята. Всички с една и съща кръвна група, различни от нейната, различни и от кръвната група на онзи, който е взел душ… Микроскопичните парченца кожа в решетката на отточния канал обаче са негови. Вероятно са остатъци от пришка или мазол. А от какво се причиняват пришките и мазолите?

От яко тичане, помисли си Люин.

— От изгаряния — отговори си сам Фоли. — Помниш ли мехлема в кухнята и банята? Изгарянията често се причиняват от експлозиви, а ние и двамата знаем кой работи с експлозиви, нали? Последният пример ни беше даден в Лондон днес следобед… Там, откъдето току-що се завръщаш.

Това е чиста лудост, кипна вътрешно Люин.

— Но защо ИРА ще иска да убие старицата, по дяволите? — попита той. — Казваш, че Дани е тяхно момче, а тя пък му е мамичката!

— До този момент всички са убедени в смъртта на Даниел Хейл. Всички, с изключение на майка му. Дълбоко в душата си тя знае, че синът й е жив. Трябваше да бъдеш с мен в къщата й, за да го разбереш. Дрехите му са взети от химическо чистене, акуратно сгънати и чисти. Комплекти неупотребявано бельо, ризи и чорапи. И още: регистрация и застраховка на колата му, шофьорска книжка, здравна осигуровка в частна клиника. Всичко платено и презаверено за текущата година. Никога не е отправяла иск за застраховката му за живот. Тя е продължавала да го счита за жив, докато самият Даниел Хейл е предпочитал да бъде мъртъв за всички…

— Нима намекваш, че той е планирал убийството на собствената си майка?

— В кофата за боклук открих опаковка от ново бельо и риза, съвсем същите като тези в скрина. Боклукчийската кола минава веднъж седмично, в понеделник. Денят преди убийството. Старата е станала досадна, вероятно и опасна. Все някой може да обърне внимание на приказките й. А той иска да си остане мъртъв. Защото така е в пълна безопасност. Защото това е най-изгодно за новите му приятели — терористите. Ягуарът е ключът към загадката. От боклукчиите знаем, че в понеделник той си е бил в гаража, както обикновено завит с покривало. Инспектор Грант направи справка в главния компютър в Хендън и откри къде се е намирала колата във вторник през нощта. Обадихме се в клиниката и оттам ни дадоха описанието на твоята продуцентка, която в сряда сутринта е потеглила за Лондон зад волана на ягуара, а Даниел Хейл е заел мястото на пътника. Отначало не искаха да ни дадат адреса на мадамата, но бързо омекнаха, когато ги заплашихме, че ще им направим обиск.

Чашата на Люин беше празна. Той погледна към гарафата с бренди, но не посегна.

— Тогава защо още не си отишъл да го арестуваш?

— Днес видя ли се с Хейвършам?

— Сбъркал си адреса, приятел. Джейн Хейвършам никога няма да се забърка с ИРА.

— Може и да си прав — кимна Фоли. — Може би всичко е на лична основа и тя изобщо няма представа за хода на събитията…

Люин почувства как го залива вълна на облекчение и най-сетне се пресегна за гарафата.

— Сипи едно и на мен — обади се Фоли.

— Наздраве — рече Люин, след като му подаде чаша бренди със сода.

Фоли мълчаливо вдигна чашата си, помълча малко, после каза:

— Ти си маниак по компютрите… Я ми кажи как бих могъл да разшифровам входящия код на едно такова чудо?

— Незаконно? — изгледа го Люин и бавно остави питието си на масичката.

— Да, предполагам, че това е думата — отвърна Фоли.

— Сега я втасахме! Чий компютър?

— Като за начало централния полицейски компютър в Хендън.

— Ти май си полудял! Защо не влезеш през главния вход? Нали си представител на закона?

— Някога да са те затваряли в клетка, Найджъл? — приведе се напред Фоли. — Мен са ме затваряли, знаеш… Много е противно. Днес пак ме затвориха. Навсякъде около себе си виждам решетки и не зная кой държи ключа! Ясно е, че водата се мъти отгоре и работата е дебела. Толкова дебела, че в сравнение с нея убийството на една старица е нищо!

Люин изведнъж се разсъни. Амфетамините, които беше погълнал по време на шофирането от Лондон, започнаха да дават резултат едва сега и кръвта му кипна. Мощ, тайна мощ, спомни си той.

— Попречиха ми да се свържа с Джейн Хейвършам — продължи Фоли. — Също и с Хейл. Поисках разрешение да замина за Лондон и да ги прибера, но получих увъртания от сорта „не можем да направим нищо, това е територия на Специалния отдел“. После ме ухапа „Усойницата“… Чувал ли си това име? Паролата на МИ-5, чрез която се спуска директива за ненамеса на полицията в национален мащаб. Сигнал за провеждането на контраразузнавателна операция, но може да бъде и дявол знае какво, нали? Когато те ухапе „Усойницата“, ти си длъжен да се търкулнеш по гръб и да се направиш на умрял. Много ми се иска да науча какво не ми разрешават да зная. Много ми се иска да дам покой на душата на една възрастна дама… Много ми се иска да свърша работата, за която ми плащат… Ще ми помогнеш ли?

Сигурно бих могъл, помисли си Люин. И вероятно всичко ще иде по дяволите. За цял живот ще си остана наемател в къщата, която някога е била моя, цял живот ще си мечтая за някое красиво местенце, където полуголи мацета лежат на плажа като бутилки отбрано вино в изба и само чакат да бъдат свалени…

— Има един човек, който може да ти свърши работа — каза на глас той. — Няма да е евтино, но резултатите са сигурни. После аз ще ги купя за своя употреба… В момента съм грохнал. Сутринта, ако все още си на тази вълна, ще ти уредя връзката. Но утре ти може би отново ще се превърнеш в обикновеното безлично ченге, на което съм свикнал…

Може би, помисли си Фоли.

На другата сутрин Фоли се събуди от тишината. Помъкна се надолу през двата студени етажа на мрачната къща, плътно увит в топлия халат. Влезе в хладната, облицована с плочки кухня.

Тишина. Транзисторът на прозоречния перваз мълчеше, нито звук не долиташе и от мощните колони на стереосистемата, пръснати из всички стаи на къщата, но командвани единствено от първия етаж, където се намираше убежището на Найджъл Люин — момчето, все още отказващо да се превърне в мъж.

Бележката беше закачена на машината за кафе, влажна и леко нагърчена от парата. Фоли я свали оттам, напълни чашата си с ароматна течност и с удоволствие отпи.

Сърце мое, започваше посланието, как ти изглежда светът днес? По-добър? По-лош? Решил си да играеш ролята на Дон Кихот, но ми позволи да се откажа от тази на Санчо Панса. Мразя гледката на разплакани възрастни мъже, които си събират вещите от бюрото, защото са ги изгонили. Веднъж видях как моят татко го прави и гледката никак не ми хареса. Освен това струва скъпо. Ще изгубиш всичко — дом, кола, чувство за сигурност. Как ще се почувстваш без любимото си БМВ? Тази къща беше част от цената, която един застаряващ мъж трябваше да плати, за да се отърве от „зимата на недоволството“, започнала да се заражда в хормоните му. Той така и не се примири с факта, че напълно изплатеният дом отново се превръща в планински връх, който трябва да бъде покорен. Едновременно с това обаче си даде сметка, че вече е твърде стар, за да покорява върхове… Знаеш ли, инспекторе, те не паднаха, а скочиха… Моите родители не бяха най-умните хора на света, но познаваха лодките така, както ти познаваш правилата на разследването… Или както аз умея да откривам злато в новини, отдавна захвърлени от другите… Зает в ролята на добро момче и стара кримка, ти никога не ми каза цялата истина, но аз сам я открих… Ти направи това, което трябваше да направиш ДОБРОТО. Остави ме да живея тук. Господ да те благослови за тази постъпка, шефе, ти си джентълмен, ти си голяма работа!

В момента вероятно се питаш: какво му стана на това момче, какви са тези излияния върху кухненската маса? Отговор: Преспах и премислих. Също като теб. Всъщност, спах малко. И съм леко замаян, в смисъл че ме е шубе… Задачата, която получих от Джейн Хейвършам, не е точно такава, каквато ти я описах снощи. Имам чувството, че тепърва ще ми настръхват косите от нея… Защото старата дама я пречукаха, нали? Изобщо нямам предвид проклетите бандити от ИРА!

Фоли отпи глътка кафе и мислено отбеляза паузата в посланието на приятеля си, видимото сковаване на ръката с писалката. Празните дрънканици бяха изписани с разлят и спокоен почерк, докато сериозните неща изглеждаха доста по-различно — прави, ясно изписани букви, доста по-голям натиск върху хартията. И друг път се беше натъквал на подобна промяна в почерка. При саморъчно написани признания на сериозни престъпления, в предсмъртните писма на самоубийци. До машината за кафе имаше отворен пакет цигари. Фоли не пушеше от години, но сега протегна ръка, измъкна една цигара и я запали със запалката за газовия котлон.

После се настани по-удобно и отново започна да чете:

Чувал си за Рудолф Моравец, нали? Всички са чували. Милиардер, който притежава всички вестници и телевизионни канали западно от Москва. Грубо казано, той идва точно оттам… Този Рудолф ще ме направи богат. За цял живот, няма пет-шест… Аз просто трябва да открия стоката, която му трябва, и да му я занеса. И точно това смятам да направя. В момента, в който четеш тези редове, аз вече съм започнал изпълнението на задачата. Недей, повтарям ти — НЕДЕЙ да ме обявяваш за издирване, защото страшно много ще се ядосам! Но ако случайно отида да правя компания на Еленър Хейл, ще очаквам да отмъстиш за своя верен приятел и благодарен наемател.

Написал съм ти името и телефонния номер на човека, който ти трябва. Той е ексцентричен педераст, който се казва Ралф Мейбъри, но страшно много държи името му да се произнася Рейф Майбри. Запомни добре това, иначе ще ти затвори телефона. Време за признание: възнамерявах да прибягна до измама и да купя цялата информация, която би могъл да ти предостави той. Защото двамата с теб преследваме една и съща цел, но вървим по различни пътеки. Същевременно не мога да стоя и да те гледам как си разрушаваш кариерата. Ще приключа с любов и целувки, просто защото имам чувството, че ако това се окаже моето последно литературно упражнение, с твоята кариера ще бъде свършено!

Ако вече не е, разбира се.

Н.

Фоли сгъна листа и стана да си налее още кафе. Очите му се насочиха към занемарената градина зад къщата. Истинска джунгла. Направи си сандвич с препечени филийки и го изяде, без да отделя поглед от сгънатия лист. После избърса мазните си пръсти и отново го разтвори.

Колективната лудост се спуска отгоре ни като мрежа с оловни тежести, рече си той. В различни моменти от живота ни, винаги неочаквано. Този е един от тях… А може би е вирус? Въпросът е дали този вирус влиза в тялото само на един от нас и той заразява останалите, или всички едновременно попадаме под ударите му…

Бележката на Люин не го изненада. Всъщност не самата бележка, а нейният тон. Това се дължеше на характера на момчето, на „келтската му кръв“, според определението на Фоли. Имаше дни, в които Найджъл реже с трион всичко, до което се докосва — момичета, работа, забавления. И едновременно с това тръби за своята обреченост. По мнението на Фоли доста младежи с литературни наклонности вървят по този път. Така да бъде, въздъхна Фоли. Мога да се примиря с това. Все пак е по-добре да имам квартирант като Найджъл, вместо да живея в самота…

Сложи бележката в джоба на халата си и пое нагоре по стълбите. След кратка подготовка вече беше готов да се изправи срещу враждебния външен свят. Ще се отбие в управлението колкото да подхвърли, че изясняването на един от случаите го принуждава да отскочи до Лондон. Всички знаеха за широките му контакти в столицата и отскачането му дотам от време на време се приемаше като нещо съвсем естествено. Да смаже колелата на старите служебни връзки, мислеха част от колегите му. Да поддържа личната си мрежа от информатори в престъпния свят, твърдяха други. Но и в двата случая неопределените му обяснения се приемаха като нещо напълно нормално.

Необикновен ще е този ден, помисли си той. Има нещо във въздуха. Или вътре в мен. Откри, че изгаря от нетърпение да потегли за Лондон. Дано да не вали. Ще свали гюрука на колата и ще позволи на вятъра да издуха паяжините, натрупали се около него през последните години.

Рязкото дрънчене на телефона върху голямата маса в хола го върна от входната врата.

— Обажда се Уилоу от отдел „Разследване на местопроизшествията“, сър.

— Ако става въпрос за случая Хейл, ние вече не се занимаваме с него, Уилоу — предупреди го Фоли. — Снощи ни го отнеха. Но все пак съм любопитен да чуя какво сте открили… Имам чувството, че трудът ви не е отишъл напразно.

— Не зная как да започна, сър…

— Опитай с думички. Да бъдат къси и малко на брой. Връщаш ме от вратата.

— В Ретмур Фарм са били четирима. Освен покойната госпожа Хейл. Вие бяхте сигурен, че един от тях е Даниел Хейл.

— И още съм сигурен. Всички улики го потвърждават.

— Направих справка в отдел „Отпечатъци“ на Главното управление, сър. Просто за да проверя дали Военното разузнаване не е прехвърлило отпечатъците на майор Хейл в полицията, с оглед общонационалното му издирване.

— А когато куршумите с мек връх на терористите от ИРА попаднат в лицето, от него не остава нищо — кимна Фоли. — Разбирам те, Уилоу. И какво излезе?

— Отпечатъците на Хейл действително са били прехвърлени при нас — рече полицаят. — Съвпадат напълно със старите и полуизтрити отпечатъци в къщата, които снехме по метода на елиминирането.

— А онези по опаковката от бельото и ризата, които открихме в боклука?

— Най-ясни са отпечатъците на старата дама. Останалите са размазани и негодни. Биха могли да бъдат на всеки — продавач, случаен клиент… Говорим за целофана. Приблизително същото е и положението върху найлоновите пликчета, но тук не съм специалист и не мога да бъда категоричен. Не ги изпратих за спектрален анализ, защото е много скъпо. Знаете с какво работят там — златни проби, лазери, вакуумни камери… Не съм сигурен докъде точно искате да стигнем…

— Това вече ще решават други. Какво каза преди малко? Четирима души плюс Даниел Хейл, така ли?

— Сър, отпечатъците на Хейл са значително по-стари от останалите, включително и тези на майка му.

— Искаш да кажеш, че Хейл не е бил там? Че наистина е мъртъв, въпреки всички доказателства за противното?… Уилоу!

— Майор Хейл може да е мъртъв, а може и да не е… — отвърна след кратка пауза полицаят. — Но един от четиримата, на които снехме отпечатъци, е мъртъв със сигурност!

— Кога? Къде е трупът? — В слушалката ясно се чуваше напрегнатото дишане на Уилоу. — Отговори ми, за бога!

— Умрял е през 1945 година, сър.

— Прекрасно! Кой ти подхвърли този бисер?

— Специалният отдел, сър.

— И хич не им мига окото, така ли?

— Те също нямат обяснение, сър. Но отпечатъците абсолютно съвпадат.

— Уилоу, няма начин човек, починал през 1945 година, да остави преди два дни пресни отпечатъци в някаква дартмурска къща! Нима Специалният отдел ще започне да твърди, че трупът е бил ексхумиран нарочно и някой е подхвърлил неговите отпечатъци в къщата? Всъщност, защо този тип все още фигурира в архивите, след като е умрял преди толкова време?

— Не фигурира, сър. Поне не в архивите. Специалният отдел поддържа нещо като музей, наричат го „Черната стая“. Въпросните отпечатъци са там, върху специално фолио.

— Пълни глупости! Вероятно нещо се е объркало.

— Служителят, с когото говорих, каза, че те са пред очите му.

— Напълнил ти е тавата с бръмбари! — отсече Фоли. — Ще му се обадя и ще го побъркам, задето ти е губил времето!

— Беше абсолютно категоричен, сър — въздъхна Уилоу. — Не бих искал да…

— Име, чин и телефонен номер, Уилоу!

— Джон Бейкър, сър. Сержант детектив. Вътрешен номер 511.

Фоли се замисли. Потулване? Или умишлено усложнение? Първият случай на дублирани отпечатъци в света? Това сега не е толкова важно. Уилоу е открил човек, който очевидно има желание да обсъди случая. Значи вратата на клетката все пак е открехната. Набра лондонската централа и поиска вътрешен номер 511.

Слушалката вдигна самият Бейкър, очевидно ядосан, без капчица уважение към чина и длъжността на Фоли.

— Вече му казах на вашия човек — точно пред мен е кутията, която съдържа фолио с отпечатъците на Фашер. Грешка тук не може да има, затова ще е най-добре да потърсите шегаджиите там, при вас… Само не искайте от мен да ви кажа как са го направили!

— Как казахте, че се казва този бандит?

— Не е бандит, не е и криминален престъпник. Нацистки шпионин. Фалшива самоличност под името Уилям Милър. Истинското му име е Ото Фашер. Екзекутиран на девети май, хиляда деветстотин четирийсет и пета година. Обесен, а не разстрелян. Бих казал, че вероятно е последният обесен на тези острови…

— Нека за миг допуснем, че е избегнал примката — примоли се Фоли. — На колко години би бил сега? Над шейсет?

— По време на войната всеки цивилен под трийсет години е изглеждал подозрителен. Хората са имали враждебно отношение към такива типове, при това съвсем основателно. Защото те са се оказвали или дезертьори, или шпиони. Но Фашер е бил на четирийсет и седем — една съвсем безопасна възраст за вражески агент.

— Което означава, че днес би бил…

— Почти на деветдесет, сър.

Фоли помълча малко, после направи своето заключение:

— Излиза, че един мъртвец се разхожда в спортен ягуар, може би не се чувства в отлично състояние, но все пак е жив. В същото време друг мъртвец излиза от гроба и оставя пръстовите си отпечатъци в една забравена от бога къща, запратена сред тресавищата на Дартмур!

— Онзи в ягуара трябва да е бил Хейл, нали? Вашето момче ми разказа някои работи…

— Точно така — въздъхна Фоли. — Вижте какво, Бейкър, никой от хората ми не си прави майтапи… Мога да се закълна в това. Ако наистина сте убеден, че и при вас грешка не може да има, остава само един начин на действие…

— Какъв?

— Ексхумация — отвърна Фоли. Само да посмеят пак да ми хвърлят в лицето своята УСОЙНИЦА, закани се мислено той. Няма начин да кажат, че обесен през четирийсет и пета година нацистки шпионин е обект на текуща разработка от страна на МИ-5!

— Смея да твърдя, че тук ще имате един малък проблем — подхвърли Бейкър.

— Вече си имам достатъчно.

— Но този се нарича Министерство на отбраната.

— За разрешение за ексхумация ли? — учуди се Фоли. — Такива разрешения издава вътрешното министерство!

— Вие обаче ще си имате работа именно с Министерството на отбраната — държеше на своето Бейкър. — То отговаря за всичко, свързано с покойния хер Фашер, включително и за евентуални разследвания. Защото екзекуцията на шпиони все още попада в графите на държавната тайна, независимо от изтеклите години. На бюрото ми е цялото досие — прекрасно произведение на бюрокрацията с бронзови буквички за всички секретни раздели. Обичам да се ровя в тези стари досиета, имам чувството, че пътувам във времето…

— Дайте ми номера, ако обичате. И всичко останало, което би ми спестило висенето из чакалните на Военното министерство…

— Диктувам: ЗАПИТВАНИЯ В СТАЯ 713 — АРМЕЙСКИ ДЕПАРТАМЕНТ ЗА АВАНГАРДНА МЕДИЦИНА… Тоя департамент май отдавна вече го няма… Задръжте за момент, ще направя справка в компютъра.

В слушалката се разнесе мекото шумолене на хартия, сержантът вероятно търсеше името на съответния файл. После започнаха да почукват клавиши. Фоли издърпа една табуретка изпод холната маса, теракотените плочки пронизително изскърцаха. Обземаше го нетърпение.

— Открихте ли нещо?

— Под името Фашер и английския му псевдоним няма нищо — отвърна Бейкър. — Чакайте да опитам стая 713… Не, и тук няма нищо…

— Защо не опитате армейските служби?

— Прекалено дълго за наименование на файл… Чакайте, ще опитам нещо друго…

Фоли млъкна, в слушалката се чуваше само възбуденото дишане на Бейкър.

— Сър — най-накрая се обади той. — Според мен ще е най-добре да отправите своите запитвания директно към Министерството на отбраната.

— Какво открихте току-що?

— Нищо.

— Искате да кажете нещо, но не можете да го обсъждате с мен, така ли?

— Съжалявам, не мога да продължавам този разговор.

— Кажете още нещо за отпечатъците на Фашер, моля. Все още ли твърдите, че са идентични с тези, които открихме във фермата? Това твърдение ще ми бъде от голяма полза, когато отида в министерството.

— Говорете с тях, а те сами ще се свържат с мен, ако пожелаят.

— Какво, по дяволите, открихте на проклетия си компютър?

— Съжалявам, инспекторе. Дочуване.

Фоли остана със слушалка в ръка, очите му виждаха пръстите на мъжа, които натискат четири клавиша, ушите му чуваха мекото щракане, в съзнанието му ясно изплуваха буквите… Дали Бейкър е видял нещо, което го накара да си затвори устата, или и него го е ухапала „УСОЙНИЦАТА“?

Извади от джоба си писмото на Найджъл Люин и набра цифрите на телефона, изписан в долния му край.

— Кой? — извика груб глас насреща.

— Търся Рейф Майбри — рече Фоли, спазвайки указанията на Найджъл. — Казаха ми, че сте истински гений…

— Правилно са ви казали.

— Имам нужда от ключ за врата, която няма ключалка.

— Е, това вече звучи интересно. Кога?

— Веднага — отвърна Фоли. — Най-добре е още сега да ви кажа, че съм офицер в полицията, но случаят е абсолютно частен. Никакви улики, никакви следи. Както за вас, така и за мен…

— Дайте ми името и телефонния си номер, ще ви потърся по-късно.

— Не можете ли да ми отговорите сега?

— Мога, но ми трябват две минути за проверка.

— Къде?

— В полицейския компютър, разбира се. Онзи, който пази данните за личния състав.

— Господи Исусе! — възкликна Фоли.

— Онзи, дето ходи по водата — съгласи се Мейбъри. — Нали за него говорите?

После затвори.

Пета глава

Препъвайки се срещу виелицата, той започна да се отдалечава от разбития хеликоптер. Жестокият студ стисна сърцето и дробовете му в ледената си лапа. Неволно пожела да се върне към спомените от детството. Както за да избяга от този кошмар, така и за да намери думите, които най-точно биха описали сегашното му състояние.

Господи, това място наистина е ад!

Скот. Загинал в Антарктика. Герой в очите на момчетата. Безсмъртна слава и всичко останало… Но защо в учебниците по история не се регистрира и болката? Мили боже, нека да умра! Трябваше да умра още при катастрофата. Защо ме остави да понасям всичко това?

Лежеше върху ледника. Не виждаше добре, тъй като сълзите замръзваха още под клепачите му. Светът се пропука и изчезна, всичко наоколо се превърна в бяла стена. Прекалено бяла, за да може да заспи.

Защо лъжат, че съществува състоянието „бяла смърт“, защо лъжат, че студът носи благословеното облекчение? Никога вече няма да мога да заспя, тази нетърпима белота завинаги ще реже зениците ми…

Сънувам, помисли си той. Ще се събудя в леглото. Зная, че ако не я открия до себе си в момента, по-късно тя ще дойде. Това е сигурно. Огледай тялото си, изчеткай снега от дрехите си и кажи на глас това, което ще видиш. Може би тя ще чува и помни, защото ти не помниш нищо. Опитай. Опитай веднага!

— Аз съм мъртъв войник.

— Адам! — изкрещя Джейн Хейвършам, ужасена от клокоченето, породило се дълбоко в гърлото му. После сграбчи главата му и силно я разтърси, потръпнала от необичайната хладина на кожата му.

Той се събуди, някаква солидна врата се затръшна и студът остана отвъд нея. Топло легло, истински рай. Бягай, рече си той. Но от какво? От кошмара или от действителността?

— Слава тебе, Господи! — въздъхна с облекчение тя.

— Какво говорех насън? — попита той.

— Нищо — прошепна тя. — Сънувал си кошмар и нищо повече.

— Исках да слушаш и да запомниш вместо мен…

— Адам, ти знаеш всичко. Предварително знаеше, че съм те чула и ще дойда при теб. Знаеше дори в съня си. Не мога да живея по този начин, но и не мога да избягам…

— Ще останеш ли с мен?

— За известно време.

Тя пристъпи към леглото. Отдаде му се безрезервно, с цялата си душа. Надяваше се, че той ще успее да потъне в нея без остатък, ще прогони страха и объркването. В мрака проблесна нещо болезнено познато, някаква малка, но интимна частица от него прониза душата й. Внезапен лъч, осветил една незабравима любов. Кратък и мъчителен лъч, натежал от отминала болка. И от предстояща, ако тя реши да остане до него… Остана. Сви се на кълбо и се притисна до тялото му. А той потъна в покой.

Беше три часът сутринта, времето на най-дълбокия сън. За тези, които са успели да заспят, разбира се. Дойдоха с две коли — едната за тях, едната за него.

Той моментално се събуди и каза:

— Те са тук.

Сякаш и тя трябваше да бъде будна като него.

Ужасът му я пришпори. Тя скочи от леглото, изтича до прозореца и повдигна крайчеца на завесата.

Микробусът беше запречил единствения вход и изход на къщата. Цилиндричното му туловище сякаш фосфоресцираше в мрака, от него се издигаха едва забележими струйки пара или може би кондензация. От вътрешността му изскочиха черни сенки, към тях се присъединиха други, появили се отдясно. Тя разбра, че ако не действа бързо и решително, Адам е загубен.

— Стой тук! — прошепна Джейн и се плъзна по стълбите към долния етаж. Насочи се право към командното табло на домашната охранителна система и натисна бутона. После пусна стереосистемата, завъртя копчето на усилвателя докрай и пъхна в нея първия компактдиск, който й попадна в ръцете. Хукна из стаите да включва лампите и да отваря прозорците.

Ослепителна светлина заля спомагателните постройки в дворчето, воят на алармената инсталация влезе в странна комбинация с гласа на Крис Рия, кристалночист и гръмотевичен под въздействието на сто вата електронно усилване. Кварталът оживя за броени секунди. Навсякъде светнаха лампи, започнаха да се отварят прозорци. Черните силуети на тротоара се заковаха на място, после се обърнаха и изчезнаха, преследвани от оглушителния шум.

Радостно възбудена от своята малка победа, Джейн изтича подир тях, но улицата я посрещна само с малко облаче изгорели газове, което бързо се разсейваше в нощния въздух. Върна се в къщата и побърза да спре уредбата. В далечината прозвучаха полицейски сирени, някой от съседите яростно натискаше звънеца на входната врата.

В четири часа всичко отново потъна в мрак, в квартала се възцари тишина. Полицаите взеха показанията й мълчаливо, в хладните им погледи ясно личеше какво мислят за жените невротички. Съседите я проклинаха и напразно се опитваха да заспят отново, притеснени от мисълта за тежкия работен ден, който ги очакваше.

Тя се върна в своето легло, тъй като чувстваше, че вече не е в състояние да отдава нищо от себе си. За момента Адам й идваше прекалено много, тя имаше нужда от сигурността на собствената си стая и собственото си легло. И от собственото си безразличие към бъдещето.

Събуди я някакъв тропот, долетял откъм входната врата. Беше се съмнало. От стаята на Адам не се чуваше нищо, по тялото й пробягаха ледени тръпки. Скочи от леглото, наметна халата си и отиде да надникне. Той беше потънал в мъртвешки сън. Лежеше абсолютно неподвижно. Завивките бяха отметнати, голото му тяло беше невероятно бледо. Очите й започнаха да смъдят. Влезе в банята и наплиска лицето си със студена вода. После слезе да прибере купчината вестници, хвърлени на изтривалката пред входната врата. Първите страници на два от тях показваха силуета на Адам, скрит зад екрана на телевизионното студио.

Моравец.

От устата й излетя горчиво проклятие. Бяха се разбрали да държат журналистите на разстояние до излъчването на нейното предаване. Едва след него Адам трябваше да се появи в новините, най-напред в клюкарските вестници на Моравец, разбира се. Проклето да е това тъпо телевизионно шоу! Изобщо не би трябвало да се съгласява на него! В момента Адам съвсем не се нуждае от цирк!

Хвана слушалката и набра номера на „Уърлд Комюникейшънс“. Знаеше много добре, че Моравец е зад бюрото си още преди повечето хора да са седнали на масата за закуска. Свързаха я веднага.

— Хора от онова студио са мъртви и той го предсказа! — хладно пресече опитите й за протест магнатът. — Имам аванс пред конкуренцията и нямам никакво намерение да го изпускам! Нещата се променят, ние сме длъжни да бъдем в крак с развоя на събитията. Доколкото разбрах, тази нощ ти също си имала публични изяви…

— Под наблюдение ли си ме поставил? — пожела да узнае тя.

— Не съм, но май трябва да го сторя — изръмжа той. — Като защита на инвестициите си. Ако моите хора нямаха връзки в Главното управление на полицията, нямаше да им плащам тези огромни заплати, нали? Ти си доста изобретателно момиче.

— Знаеш ли кои са?

— Организация, която е защитена от съдебно преследване със закон… Дори в случаите, в които собствените й действия са незаконни…

— МИ-5? Кое ги кара да се замесват?

— Даниел Хейл. Широко известно е, че шефовете на „петицата“ от години сънуват все един и същ кошмар — специализиран в секретни операции английски офицер, който знае всички трикове, решава да премине на страната на ИРА. По собствено убеждение или по принуда. Някъде в малките часове ми позвъни Найджъл Люин. Неговият приятел от полицията мисли, че Даниел Хейл е именно такъв офицер. Според версията му Хейл е убил майка си, защото старата жена е отказала да приеме мнимата му смърт, а това е представлявало сериозна заплаха за новата му роля. Фоли стига до това умозаключение, след като е разбрал, че Даниел Хейл отново се появява на хоризонта. В твоя компания.

— „Петицата“ наистина вярва, че Адам е Даниел Хейл?

— По-точно вярва, че Хейл е жив. Всяка информация за него се препраща директно там. Убеждението им, че той е минал на другата страна, става все по-силно…

— Даниел никога не би станал терорист. В това съм сигурна.

— Защото е бил герой между краката ти? А знаеш ли как би реагирал на психологическа обработка или изтезания? А вероятно и на двете?

— Сега разбирам защо всички те мразят!

— Омразата е висша форма на уважението и аз винаги съм я поощрявал. А ти приеми факта, че не си в състояние да разголваш докрай душите на хората, и си припомни, че аз разполагам с цяла империя за информация.

— Защо тогава не арестуваха Адам? Открито, по законен път. Защо трябваше да се промъкват като крадци посред нощ? — Изпитаният само преди няколко часа ужас започна да избледнява, за малко не избухна в смях, като си спомни безразсъдните си действия.

— Дори и аз не успях да купя тази информация. Май не се обръщаме към когото трябва… Струва ми се, че в случая се преплитат доста интереси. Убеден съм, че МИ-5 контролира разследването по смъртта на Еленър Хейл, това се потвърждава и от нашите информатори в полицията. Но знаеш как действа „петицата“ — наложи ли затъмнение по случая Даниел Хейл, ние навсякъде ще срещаме бетонна стена. А това може би означава, че самата МИ-5 е манипулирана и се подчинява на определени заповеди…

— От кого?

— Не знаеш ли кой дърпа конците на „петицата“?

— Правителството? Но тогава случаят отива направо на Даунинг стрийт номер десет!

— Чела ли си нещо от Мария Затуренска? „Змия отровна крие се във всеки цвят, стрелите й са безпощадни…“

— Това не е ли някакво завоалирано източноевропейско предупреждение?

— По-скоро е предупреждение за това, което ще направят собствените ни варвари, когато им дойде времето!

— Никога не бихме могли да го докажем.

— Всеки по-сериозен политически скандал съдържа в себе си два задължителни елемента — някой винаги е готов да напусне кораба по-рано от необходимото и някой винаги е готов да оцелее на всяка цена. Възнамерявам да пораздрусам политическото дърво и да видя какво ще падне от него…

— Какво ще правим с Адам? След снощния инцидент той не може да остане повече тук.

— Снощният инцидент доказа, че тези, които искат да го приберат, не желаят публични изяви.

— Ами тогава да ги пожелаем ние — хладно процеди тя.

— Публичната изява действително е едната от възможностите — изръмжа Моравец. — А другата е да потънем още по-дълбоко… Макар че лично аз не разчитам твърде много на нея…

— Как ни откриха?

— Даниел Хейл. Чрез майка му, чрез документите му за самоличност, чрез колата му. И чрез теб — неговата приятелка…

— Никога не съм била негова приятелка.

— Може би. Но положително си фигурирала сред регистрираните му контакти. Прекарали сте един уикенд в Кеймбридж, зная дори името на хотела.

— Проклети копелета! Нямат ли къде другаде да си пъхат дългите носове?

— Не ставай наивна. Ти имаш радикални разбирания и работиш в медиите. Достатъчно основание да те считат за заплаха за своята сигурност и своето могъщество.

— Ще реша какво да правя с Адам и ще ти се обадя.

— Не по този телефон. Решението на Върховния съд да прекрати подслушването ти може би още е в сила, но може и да не е. По всяка вероятност ще играем на масата на големите играчи, затова те съветвам да очакваш всичко.

— Ще го имам предвид.

Почувства присъствието на Адам зад гърба си в момента, в който остави слушалката. Един поглед в хладните сиви очи й беше достатъчен. Той вече знае всичко, няма смисъл да крие вестниците.

— Нищо друго не можеше да сториш — рече и за пръв път усети тежестта, която мъкне на гърба си този човек. — Ти беше притиснат, на всички беше ясно как се чувстваш… — Остави вестниците на масичката и продължи: — Тук пише, че са наели автобус и са тръгнали от Брадфорд… Никой не е приел сериозно предупреждението, мислили са го за обикновен трик…

Телефонът я прекъсна. Тя побърза да вдигне слушалката, доволна, че няма да гледа в очите му.

— Джейн Хейвършам? — прозвуча мъжки глас. Типичното предъвкване на съгласните го издаде веднага — беше собственикът на един от клюкарските вестници, който конкурираше империята на Моравец. — Слушай, ние знаем, че си свързана с него. Разбрахме го снощи в телевизията, няма смисъл да отричаш. Готови сме да платим сериозен хонорар за правото на интервю. Видя ли вече новината за катастрофата на магистралата? Невероятно! Как го е сторил? Питай го колко иска, прибави твоята цифра и давай да действаме! Забрави за Моравец, поемаме и неустойките, и съдебните разноски! Кво ще кажеш? Той при теб ли е в момента? Какви са ви отношенията? Само професионални или вече и интимни?…

— Я върви по дяволите! — кресна Джейн и затръшна слушалката. — Господи! След половин час тази къща ще бъде обсадена! Ти не си готов за това, онези негодници ще те пречупят! Трябва да изчезваме. Веднага!

Изтича нагоре по стълбите и безразборно нахвърля малко лични вещи в един сак. Извика му да стори същото. След петнайсет минути бяха готови. Тя излезе първа, накара го да остане зад гърба й. Мъж и жена изскочиха от паркираната на ъгъла кола. В ръцете на мъжа се появи фотоапарат, момичето държеше касетофон. Фотографът се закова на място, коленичи като стрелец и започна да натиска копчето.

— Ягуарът! — извика Джейн. — Аз ще карам!

Момичето пронизително изпищя.

Джейн се обърна точно навреме, за да види как някакъв тип нанася къс саблен удар в тила на фотографа. Онзи се просна по очи, мъжът издърпа фотоапарата, отвори капачето и освети лентата.

— Качвай се! — извика задъхано тя и хвърли сака в задната част на старата кола. Седна зад волана, изгуби ценна секунда, докато открие бутона на стартера. После включи на заден ход и натисна газта докрай. Металното купе с трясък се понесе по едрия паваж, воят на скоростната кутия беше толкова пронизителен, че заглуши дори ръмженето на двигателя. Рязко нави волана, за да избегне момичето, което беше приклекнало до тялото на фотографа. За миг мерна разкривената му в безмълвен вик уста. Нападателят беше изчезнал.

— Горилите на Моравец — промълви едва чуто тя, сърцето лудо блъскаше в гърдите й. — Онзи, дето нападна фотографа, беше от тях… Пази си инвестицията от конкуренция…

— Не — поклати глава Адам.

— Господи! — възкликна тя. — Ако знаеш какво ще стане, много те моля да ми кажеш!

— Не зная.

— Божичко, само едно нещо на този свят е по-лошо от мъж, който се мисли за безпогрешен… И знаеш ли кое е то? Мъжът, който знае, че е безпогрешен! — Превключи на по-ниска предавка, взе един остър завой и натисна газта по пустите улички на тихия квартал. Хвърли му един бегъл поглед и тихо добави: — Извинявай, винаги съм нервна, когато не съм си отспала… В момента не зная нито къде отиваме, нито какво ще правим. Но скоро ще зная. Окей?

— Хартрампф — рече той. — Знам прекалено много за всичко, но нищо за себе си. Тя каза, че той ще ми помогне.

В главата й се появи споменът за смразяващите кръвта звуци, които клокочеха в гърлото му през нощта, за краткото и зловещо изявление. Потръпна при мисълта, че някой ще отвори вратата, водеща към безименния ужас на програмираното му съзнание.

Излезе на една от главните улици и пое към Белгрейвия.

Макар и по чехли, Ерих Хартрампф надвишаваше метър и деветдесет, раменете му бяха закръглени, тъй като цял живот се беше навеждал към по-ниските от себе си хора. Лицето му имаше топлия кафяв цвят на паркета, върху който стоеше.

Говореше със странен акцент, нещо средно между бостънски и берлински, гласът му беше силен и нетрепващ, въпреки седемдесетте и осем години, натрупани зад гърба му.

— Ужасно, ужасно — каза той, докато ги водеше към кабинета в старата си къща с високи тавани, кънтящи от стъпките им. — По телевизията съобщиха за смъртта на Еленър Хейл. Същия ден се обади по телефона и всичко ми обясни. — Хвърли кратък поглед към Адам и добави: — Изключително смела дама, наистина хуманен човек…

Джейн запази мълчание, давайки му възможност да прочете на спокойствие писмото на Еленър Хейл, после попита:

— Цялата истина ли ви каза, докторе?

Хартрампф сгъна листа на четири и го прибра във вътрешния джоб на сакото си.

— Разбирам, че и на вас е изпратила писмо. В моето изразява мнението си като човек на медицината. Някога е била сестра в психиатрична клиника, а по време на войната е научила доста за пълния умствен колапс. Главно на хора от армията. За съжаление такива имаше много. Съвременната война доказа по наистина сразяващ начин, че духът е далеч по-уязвим от тялото. Не всички участници в нея получават физически наранявания, но единици са онези, които не страдат от дълбок стрес. Той идва от постоянното напрежение и страха от смъртта. Адолф Хитлер отлично разбираше това и всячески подпомагаше усилията на секретните лаборатории за създаване на армия от полуроботи, които трудно биха могли да бъдат наречени човешки същества. Трябва да ме извините, но не мога да бъда спокоен, когато говоря за това. Избягах от нацистка Германия, за да не бъда принуден да участвам в подобни експерименти. Другата алтернатива беше смъртта.

Без да спира да говори, Хартрампф насочи Адам към удобно кожено кресло с висока облегалка, накара го да седне и насочи настолната лампа към главата му.

— Много добре — призна той. — За пръв път виждам такава работа. Вероятно е използвана някоя нова техника, с която не съм запознат… Дали не е лазер? На моята възраст човек започва да изостава…

— Нищо не помни — поясни Джейн. — Нито за нараняване, нито за операция.

— Предположенията могат да бъдат подвеждащи, а дори и опасни — скъпернически се усмихна Хартрампф. — Травмите в главата действително могат да предизвикат амнезия, но много по-често причина за нея са психологическите конфликти. Но както и да е… Той не помни и това е един твърдо установен факт. Но той знае. Затова въпросът трябва да бъде поставен така: дали той желае да си спомни? Съзнанието притежава собствени защитни механизми и те са тези, които позволяват на организма да избегне или смекчи ефекта на страхостимулиращите фактори. Тези фактори влизат в действие в мига, в който се появи заплаха за нормалното функциониране на духа. Адам не е първият посетител на този кабинет, който не помни нищо от предишния си живот до определен момент. А ние трябва да търсим именно събитието преди този момент. Онова, което е изключило паметта… — Големите му длани обвиха главата на Адам: — Млади човече, с ваше позволение бих опитал един хипнотичен сеанс…

— Искам да зная — отвърна Адам.

— Разбира се, че искате — отвърна Хартрампф и бавно се изправи пред него, скривайки го от погледа на Джейн. Тя не видя какво прави възрастният лекар, не чу тихо произнесените му думи. Но веднага забеляза, че Адам се отпусна в креслото и сякаш заспа. Хартрампф се извърна да я погледне: — Не се тревожете, няма да тласкам съзнанието му отвъд границата, която то не желае да премине…

— Сънува ужасни кошмари — прошепна тя.

Старецът опря кафяв пръст до устните си, после настани дългото си тяло в стола срещу Адам.

— Какво значи за теб името Адам? — попита той.

— То е в съзнанието ми.

— Само в съзнанието ли?

— Има и други.

— Обясни, ако обичаш.

— Други съзнания.

— Чувал си името? Виждал си го?

— В съзнанието си.

— Само в съзнанието си — повтори Хартрампф.

— Няма нищо друго.

— Нищо друго в твоето съзнание?

— И в останалите.

— Останалите съзнания? Колко са те?

— Те се променят.

— Съзнанията се променят? Как?

— В нови съзнания.

— Значи променени съзнания, така ли?

Пронизващите воднистосини очи на Хартрампф не се отделяха от бледото лице на Адам.

— С теб ли са сега тези други съзнания?

Колебание.

— Не зная.

— Къде са?

Мълчание.

— Липсват ли ти? Можеш ли да ги потърсиш?

Тялото на Адам потръпна от неудържима конвулсия, лицето му се разкриви.

— Спи! — заповяда Хартрампф.

— Какво стана? — прошепна Джейн.

— Може би започва да вижда истината — отвърна старият лекар.

— Тези други съзнания… Дали не страда от някаква форма на шизофрения?

— Не е изключено, лесно би могло да се допусне…

— Но вие не го допускате, така ли?

— Аз слушам.

— Къде се намира той сега?

— Сега ли? Никъде. И май го предпочита…

— Той спи почти непрекъснато и винаги сънува тези ужасни кошмари… Опитва се да избяга от властта, която притежава… Еленър Хейл не ви ли го обяснява в писмото си?

— Опитва се… Няма ли и вие да сторите същото, драга? Значи се опитва да избяга, така ли?

— Не мога да ви го обясня, ще се побъркам!

— Или ще изпаднете в стресово състояние, дори в кома, нали?…

— Адам го описваше като празно пространство… Казваше, че се чувства мъртъв… Каза го още при първата ни среща. Господи, та това беше едва в сряда! А имам чувството, че го познавам цял живот!

Хартрампф разсеяно се усмихна, мислите му очевидно бяха другаде.

— Мисля, че трябва да тръгнем по друг път — рече той. — Разговарях по телефона с онзи млад американски доктор от клиниката Блекуотър… Ливзи ли беше? Според него Адам вярва, че е загинал при самолетна катастрофа. Но е жив. Това ли е типичното в кошмарите му? Катастрофа? Смърт?

— Снощи говореше насън. Събуди се в ужас, според мен от последните думи, които каза… „Аз съм мъртъв войник…“

— Много добре, значи сега ще опитаме да възбудим подсъзнанието му в тази посока…

— Недейте! Състоянието му беше ужасно!

— Вероятно защото е бил на крачка от инцидента, който е блокирал паметта му. Описа ли ви този сън? Подробно ли го стори?

— Отказа да говори по този въпрос. Но от отделните фрази, които чух, стигам до заключението, че сънят му е бил продължение на кошмара, който ми описа на излизане от клиниката: катастрофа на хеликоптер по време на снежна виелица. Само че този път той не беше в хеликоптера, а навън — безпомощен в снега, при страшен студ. Започна да ридае. Спомена името на Скот, пътешественика… Също и Антарктика… За известно време говореше съвсем като малко дете.

— Дали според вас е сънувал, че оцелява след катастрофата?

— Отидох при него, защото ме викаше. Не ме питайте дали наистина ме е викал, или аз просто съм си го въобразила… Не бих могла да ви дам отговор… Но отидох при него в момента, в който той говореше, че е на открито, сред снега. Останах с чувството, че е успял да се отдалечи от мястото на катастрофата. Вероятно съм била под влияние на разказа му за предишния кошмар… Бях като замаяна. Състоянието му беше такова, че останах до него поне два часа… — Джейн млъкна и запали цигара, от цялата й фигура лъхаше желанието да се оправдае и защити.

Хартрампф леко кимна с глава.

— Значи е оцелял и е тръгнал през снега… Но въпреки това е казал, че е „мъртъв войник“… Нали така?

— И аз не мога да разбера това.

— Открил, че е мъртъв войник?

— Каза нещо от сорта на: „Тя ще чуе“… Зная, че мен е имал предвид. После направи своето изявление. Изглежда се опитваше да открие кой е, какъв е… Имаше нужда от помощ.

— Значи трябва да му помогнем.

— Бъдете внимателен, моля ви.

Хартрампф се обърна и кратко нареди:

— Събуди се!

Клепачите на Адам потрепнаха и останаха в полуотворено положение.

— Ужасно ти е студено. Намираш се в центъра на страхотна снежна виелица. Буря. Бурята отминава… Къде се намираш?

— Южна Джорджия — отвърна ясен глас, който нямаше нищо общо с гласа на Адам.

Джейн стреснато подскочи.

Хартрампф й направи знак да запази спокойствие и попита:

— Джорджия в Съединените щати или Джорджия в Съветския съюз, моля?[1]

Адам се изсмя и отвърна:

— Южна Джорджия на Фолклендските острови!

— Това не е той! — отново подскочи Джейн.

Хартрампф й хвърли смразяващ предупредителен поглед и продължи:

— Защо си там?

Нов смях, този път по-продължителен и някак съзаклятнически. Сякаш край него имаше голяма аудитория.

— Защото полкът ни трябва да проправи път за другите.

— Кой полк?

— Нашият полк. Двайсет и втори десантен полк.

— Продължавай, моля. Какво е състоянието?

— Състоянието на бойната ни готовност ли?

— Не, твоето физическо състояние.

— Адски ми е студено.

— Кой си ти?

Колебание, загриженост.

— Не очаквай да ти кажа!

— Защо?

— Върви по дяволите!

— Мислиш ме за враг?

— Когато си пръв, всички са врагове!

— Но аз искам да ти помогна.

— Сами ще си помогнем.

— В полка? Твоите другари в десантния полк? Откога си в специалните части на ВВС?

— Върви да се шибаш!

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че бълнуваш, а Фолклендската война отдавна е свършила с победа на англичаните?

— Ще реагирам зле. Войната току-що започна.

— Много добре. Нека допуснем, че не бълнуваш. Всъщност, ти си мъртъв. Загина при катастрофата на онзи хеликоптер, с който пътуваше. Умря в снега…

Дълбоко в гърлото на Адам започнаха да клокочат ужасни звуци. Звуците на ужаса.

— Престанете! — изпищя Джейн.

— Спи! — заповяда Хартрампф и се извърна към нея: — Или ще се доверите на професионалните ми преценки, или ще напуснете тази стая!

— Снощи издаде същия звук! — потръпна Джейн. — Беше ужасно! Погледнете го — та той умира от страх!

— Не, това не е страх. Наистина не е на себе си, но мисля, че това е състоянието, което желае в момента…

— Още дълго ли ще продължавате?

— Искам да го отдалеча от убеждението, че е умрял. Без съмнение наистина е бил на Фолклендските острови, войник в специалните десантни части… Кошмарите му на практика са действителността, подсъзнанието му се опитва да му разкрие истината. Убеден съм, че е имало жертви. Но колко, кои? Може би сред тях е негов близък приятел, човек, за когото е носел отговорност… Може би е носел отговорност за живота на много хора и сега прехвърля тяхната смърт върху себе си… По всяка вероятност е бил тежко ранен и е мислел, че ще умре. Но са го спасили. Тялото му показва, че съвсем доскоро е бил в болнично заведение, при това заведение от изключително висока класа… Вероятно военна болница. Английските военни лекари са водещи в областта на неврохирургията, имат наистина забележителен напредък при мозъчните операции и са спасили живота на много хора, простреляни в главата от терористите на ИРА. Трябва да го насочим именно към това болнично заведение…

— Доктор Хартрампф, чували ли сте някога за английска военна болница, разположена сред тресавищата на Дартмур? — вдигна глава Джейн. — Аз не съм, макар че внимателно следя всички правителствени проекти, които струват милиони. Сигурно знаете, че в днешно време затварят болници, а не строят нови… Или вече не сте в течение? Адам се е появил чисто гол в градината на Еленър Хейл. Дотам е стигнал пеша, през тресавищата… Краката му още са изранени, видях ги със собствените си очи. Как е възможно един гол мъж да изскочи насред Дартмур? Просто ей така, отникъде? При това мъж, притежаващ дарбата да предсказва бъдещето. Искам да чуя отговора на тези въпроси, а между другото и той иска същото…

— Няма да споря, случаят наистина е необикновен — изправи се Хартрампф. — Все още нямам преки доказателства за свръхнормалните му способности, но вярвам на това, което научих от вас и Еленър Хейл. Обяснение трябва да има. Вероятно и то ще се окаже необикновено, но едновременно с това и рационално. В писмото си Еленър Хейл твърди, че „има намеса в мозъка му“. Терминът не е съвсем медицински, но може да се окаже абсолютно точен. Тя е убедена, че тази „намеса“ не се изразява в обикновена мозъчна операция, а в нещо далеч по-сложно… Дори, че е използвана техника, която по всички съвременни стандарти би била счетена за неетична.

— Алилуя! — потръпна Джейн.

— И вие ли мислите така?

— Аз и още няколко души искаме да открием какво се е случило с Адам — предпазливо отвърна тя. — В момента моят екип работи по въпроса…

— Мога ли да попитам кои са тези няколко души?

— Спонсори. Търговска компания.

— Която има интерес в областта на информацията, нали? — намръщи се Хартрампф. — Но тук става въпрос за хора от моята професия… От писмото на Еленър Хейл разбрах, че вие сте телевизионен продуцент…

— Да, аз наистина съм телевизионен продуцент на свободна практика.

— Значи несъмнено си давате сметка, че при дадените обстоятелства аз трябва да бъда максимално предпазлив… Какво подозирате вие всъщност? Неразрешени медицински експерименти с живи хора?

— Разрешени медицински експерименти с живи хора! — натъртено отвърна Джейн. — Докторе, в навечерието на двайсет и първия век се очакват такива научни открития, които със сигурност ще наложат основна промяна в сегашните понятия за етика и морал. Какво пречи именно на военните да бъдат пионери в тази област? От десетилетия хората експериментират с маймуни, без да им искат съгласието. Следващата еволюционна стъпка е логична — да се експериментира върху хора на абсолютно същия принцип, нали?

Духът му се рееше свободно, времето престана да съществува, страхът и безпокойството отстъпиха пред приятното чувство за удобство и лекота. Искаше да запази това състояние завинаги. Смътно съзнаваше, че смъртта е преминала в друго, по-висше състояние. Беше спокоен и щастлив, успя да забрави дори звуците, които съпътстваха съществуването му от толкова дълго време. Звуците, които идваха от утробата на ужаса… Духът му се понесе към миналото. Просто защото бъдещето представляваше една черна дупка, подобна на смъртта. И в нея внезапно проблясваха образи, от които душата му се свиваше на топка; образи, от които съзнанието му започваше да се гърчи от вледеняващ ужас. „Кой съм аз?“, запита се той. После дочу свистенето на вертолетно витло над главата си и простена: „Моля те, Господи, не!“. Но гласът на Бога вече го отнесе обратно в миналото.

Беше влажно, студът хапеше. Стоеше под свистящите витла на хеликоптера „Уесекс“, стоманеният под вибрираше под краката му и стремително го издигаше нагоре. После изведнъж започна да пропада и той за момент увисна във въздуха, лишен от земното притегляне. Улови с две ръце желязната преграда и стабилизира тялото си, стомахът му се преобърна.

— Желая успех! — извика командирът на разрушителя и отстъпи крачка назад. — Според последните метеорологични прогнози времето там е ужасно! Ще ви трябва късмет!

— Задачата ще бъде изпълнена! — изкрещя в отговор той и позволи на чифт силни ръце да го придърпат навътре.

— Хайде, шефе! — изрева една от анонимните фигури във вътрешността на машината, мечешки тромава в арктическата униформа. — Да вървим да свършим проклетата кучешка работа!

Вдигна палец и уесексът започна да набира височина. За момент увисна над палубата, стомахът му се качи в гърлото. После започна да набира височина, насочвайки се към оловните облаци.

Стигнаха острова на зазоряване, но то можеше да се установи единствено по часовниковите стрелки. Навън цареше непрогледен мрак. Според картата малкото пристанище за китоловни кораби се гушеше в подножието на непристъпна планина, от върха й, шест-седемстотин метра над морското равнище, се спускаше широк ледник.

Качи се в кабината на пилотите, настани се на свободното място отзад и положи на главата си резервния шлемофон.

— Насочваме се към ледника — съобщи в микрофона той.

— Вятърът е със скорост над деветдесет възела — съобщи загрижен глас в слушалките. — Искате ли да се откажете?

— Не.

— Ваша работа.

Машината започна стремително спускане.

„Трябваше да проявя благоразумие, упрекна се сега той — картината се появи пред очите му — ясна и безпощадна. Животът на четиринайсет души беше в мои ръце. Всичко зависеше от моето решение. Вятърът се появи и ни блъсна като бетонна стена. Далеч долу беше врагът, настанен на топло, в сигурни укрития. А ние безсмислено замръзваме, ефективността ни е равна на нула…“

Знаеше, че хеликоптерите ще дойдат да ги вземат. Това беше закон за Кралския военноморски флот, той самият вече беше преживял едно такова изпитание. И затова знаеше какво ще стане после. Не искаше да си спомня, но знаеше, че друг изход няма. Сънят свърши, започна реалността… Искаше му се да беше загинал на място, за да не се изправя с лице срещу последиците.

Лежаха притиснати един до друг, крехките временни палатки бяха разкъсани на парчета, силата им се топеше заедно с топлината, която бързо напускаше вкочанените им тела. Грохотът на моторите потъна във воя на вятъра, вероятно заради това никой не забеляза приближаването на двата хеликоптера, преди те да увиснат над главите им. Витлата свиреха в ледения въздух, виждаха се напрегнатите лица на пилотите, които с мъка удържаха машините на ръба на риска. Той прибегна до последните резерви на изтощеното си тяло, но все пак успя да вдигне хората си от склона на ледника и да ги поведе към чакащите хеликоптери.

Най-сетне се превърна в това, което е бил винаги. Проснат по лице върху ледената стомана на кабината, снежна вихрушка над главата му, изтощен, слаб, с безвъзвратно премръзнали уши и пръсти… Онази мъничка част от същността му, която вече не притежаваше воля за живот и оцеляване, започна тихичко да се моли: „Остани тук, плъзни се обратно долу, махни се от този стоманен под, който толкова гадно се люшка и вибрира!…“.

— Хайде, шефе! — издърпаха го навътре и го поставиха в седнало положение помежду си. Раменете им леко го придържаха. Единият от пилотите му подаде шлемофон, но ръцете му не бяха в състояние да го поемат. Нахлупиха го на главата му.

— Добре дошъл на борда, капитане — прозвуча познатият глас в ушите му.

Той притисна маската към разранената си уста и изграчи:

— Господ да благослови Кралския флот!

— Амин. Всички са налице.

Хеликоптерът надигна нос и започна да набира височина, после рязко политна встрани. Воят на двигателя стана пронизителен, нетърпим.

— Видимост нула! — изкрещя някакъв глас в ушите му. В устата му се появи вкус на гума и метал, на жлъчка и страх. Вдигна глава и видя насреща си втренчени погледи и здраво стиснати челюсти. Синкавосини на фона на бледото осветление от командното табло, замръзнали в ужас човешки маски. Знаеше, че летят слепешком, без хоризонт, без никаква видимост. А някъде там, скрит зад бялата пелена на виелицата, се издигаше острият връх с ледника…

Започна да се моли, но никой не го чу.

Ужасният, спиращ дъха трясък и роякът от искри изригнаха в един и същ кратък отрязък от време. Аварийната сирена пронизително зави, после всичко изчезна. Мрак, непрогледен мрак.

— Искаш ли глътка чист въздух? — попита Хартрампф, хвана ръката му и го накара да стане от стола. — Имам хубава градина, отглеждам дори грозде. В парник, разбира се. Миналогодишната реколта беше много добра, моите градинари твърдят, че ще мога да прибавя няколко бутилки вино, собствено производство, към онези, които държа в избата.

Чувстваше се приятно изморен. Научи нови неща за себе си, но студената и тъмна преграда продължаваше да блокира съзнанието му. Може би тези нови неща бяха просто сън и нямаха нищо общо с истината.

— Какво успя да разбереш? — попита той, докато двамата с Хартрампф излизаха в просторната и на пръв поглед занемарена градина, отрупана с цветя и храсти, под които имаше педантично поставени етикетчета.

— Един нов, току-що зародил се свят — продължи обясненията си старият лекар, без да дава вид, че е чул въпроса му. — Нови видове растения, създадени в противовес с отровения свят на големия град… — Обърна се да изчака Джейн, която пристъпваше след тях, и добави: — При генното инженерство на растенията не съществуват проблеми от етическо естество, важна е единствено необходимостта. Какво успях да разбера ли? Млади човече, у теб се крие чувство на вина, което по моя преценка е неоснователно. Ти говориш за лична отговорност, но според мен не си имал избор при вземането на своето решение.

— Значи знаеш всичко? Значи съм го споделил с теб?

— Всичко ли? Съвсем не. Ти си този, който знае всичко. За мен е ясно, че спасителната операция на твоето подразделение е завършила с катастрофа. Единственият оцелял си ти и дори само този факт е достатъчен за възникването на тежка душевна травма. Но тук става въпрос не за катастрофата, а за това, което се е случило след нея. Защото именно то е причина да изгубиш паметта си.

Хартрампф спря и се обърна към Джейн:

— Трябва незабавно да го върнем в медицинското заведение, което го е лекувало.

— Доктор Хартрампф, вие не сте запознат с всички подробности — поклати глава тя. — Аз съм убедена, че Адам е избягал отнякъде. Еленър Хейл — също. Нима това не личи от писмото й? Те, независимо кои са — искат да го приберат обратно. Снощи направиха опит да го сторят, несъмнено ще опитат отново… Не посмях да го оставя у дома.

— Разбирам вашата загриженост. Позволете ми да ви помогна и го оставете тук, при мен. Разполагам с предостатъчно свободно място, освен това притежавам необходимата квалификация, за да се справя с нова психическа травма, в случай че такава се появи… Докато вие можете да му предложите само съчувствие, а това съвсем не е достатъчно. Може би се изразявам по-рязко от необходимото, но говоря истината.

— Няма значение, благодаря ви. Мисля обаче, че това е неуместно…

— Не ми се доверявате?

— Не, не е това.

— Точно това е. И прекрасно разбирам от какво се страхувате. Ние, медиците, сме известни със своята солидарност, особено когато на хоризонта се появява скандал. Но мога да ви обещая, че в този случай ще се дистанцирам напълно от хората, които са обработвали Адам. Любезно ще ви напомня, че напуснах родината си, за да не бъда принуден да участвам в експерименти с човешки същества.

— Така казвате вие…

— А на вас са ви необходими доказателства, така ли?

— Еленър Хейл ми каза по телефона, че знаете нещо за Адам. Покойният й съпруг — също. Думите й ми се сториха безсмислени. Личеше, че или се притеснява да говори на тази тема, или е много объркана… Очевидно ви е имала достатъчно доверие, за да ви прати Адам, но след всичко, което се случи — нейната смърт, снощният инцидент, въпросите без отговори — аз не съм готова да го изпусна от поглед, докато не бъда сигурна на кого го оставям.

— Може би не сте готова да го изпуснете от своя контрол, драга?

— Признавам, че имам търговски интерес в тази история — остро отвърна тя. — Но освен него имам и лично отношение, което вече съм доказала!

— Аз няма да се разделя с нея — обади се с равен глас Адам.

— Тогава и двамата трябва да останете тук.

— Откъде познавате Еленър Хейл? — рязко попита Джейн.

— От съпруга й. Той беше офицерът, който провеждаше разпита ми след бягството ми от нацистите. И именно той се погрижи да избегна лагера за бегълци, в който би трябвало да ме държат до края на войната. Там положително щях да загубя голяма част от професионалните си умения. Сама можете да се убедите, че приятелството ни е съществувало доста години…

— Съпругът й е бил военен лекар, така ли?

— Да, при това гениален. Влюбен в професията. След войната го поканих да дойде с мен в Америка, там положително щеше да натрупа състояние. Но той предпочете да остане в армията… Тогава живееха в Лондон, девънската ферма купиха доста след това… Работата отново ни събра, когато той получи висок медицински пост в Северна Ирландия. Вече споменах за великолепните военни хирурзи, които спасиха живота на стотици ранени там… Бях назначен за консултант на екипа му. Не мога да сравня с нищо постиженията на този екип, особено в областта на психиатрията. Имаха истинска научна система за реформиране на мозъците, които бяха успели да спасят от унищожение. Собственото ми участие беше сравнително скромно. След изтичането на назначението ми отново изгубихме контакт. Страхувам се, че за това съм виновен изцяло аз… Много по-късно чух, че се е самоубил. Очевидно не е успял да понесе огромното напрежение и тежката работа… Би трябвало да видя какво става с него, но за съжаление не го сторих…

— Познавах бегло неговия син, Даниел — подхвърли Джейн. — От него зная, че баща му се е пенсионирал и се е оттеглил в девънската къща. Приключил със Северна Ирландия, приключил дори с армията…

Хартрампф се обърна с лице към запотените стъкла на парника, присви очи и се зае да оглежда извиващите се към покрива лози. Очевидно му беше неудобно.

— Истината е, че Самюел преживя нервна криза и беше принуден да се пенсионира — промърмори той. — Раздялата му с военните се оказа тежка и за двете страни. Имаше сериозни възражения относно начина, по който в техните институти се опитваха да възстановяват умовете и телата на ранените младежи. Според мен точно това е имала предвид Еленър Хейл. Била е страшно объркана. Искрено е вярвала, че мъжът й е бил безмилостно експлоатиран, а после изхвърлен. Може би е била права. Сама казахте, че съвременната медицина се развива много бързо, може би прекалено бързо… Но тук искам да подчертая, че когато правителството иска да спасявате живота на неговите войници, независимо от цената, неизбежно се стига до известни компромиси от морално естество…

— Даниел ми спомена за самоубийството — поклати глава Джейн. — Но според него баща му е бил зает със своите изследвания до самата си смърт…

— Тази история е плод на фантазията на Самюел — отвърна Хартрампф. — Изчезвал е за седмици, никой не го е знаел къде ходи. А после се е връщал във фермата и е започвал да сипе обвинения срещу медицината, поела в погрешна посока… По това време вече не е бил в състояние да мисли рационално. Самият Даниел почти непрекъснато е отсъствал от Девън — университета, Сандхърст, службата в армията… Не е успял да оцени мащаба на разрухата у баща си… Убеден съм, че в неговите очи Самюел Хейл завинаги е останал ерудираният и почти гениален учен.

[1] На английски имената на Джорджия и Грузия се произнасят по един и същ начин. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Найджъл Люин напусна Икзетър в петък на разсъмване. Чувстваше се изтощен от липсата на сън, главата му бучеше след напрегнатата нощ и появилата се на разсъмване нервност. Започна да съжалява за взетите по някое време таблетки, които го бяха поддържали буден и във форма след срещата с Джейн Хейвършам и Моравец. Защото знаеше, че сега има само един начин да издържи — още амфетамини. Настроението му се развали още повече, когато на десетина километра от Лондон колата отново показа признаци на прегряване.

— Мръсна бричка! — изплю се през прозореца той. Сега вече няма начин — ще трябва да наеме кола за пътуването из тресавищата. Първоначално възнамеряваше да използва своята и да прибере парите за наема.

Спря пред едно денонощно отворено кафене, поръча си кафе и сандвич и започна да дъвче, докато радиаторът бавно се охлаждаше. После глътна още две таблетки и все така ядосан подкара към една фирма за коли под наем в Икзетър, чиято служителка беше се радвала на близостта му преди време. Възнамеряваше да я убеди да му направи отстъпка и да му издаде фактура за цялата сума. Тръгна си оттам с един джип „Дайхатцу“ — 4×4, и фактура с надута до пръсване цена след едно бързо, но качествено преживяване в стаята за преобличане на фирмата. Таблетките започнаха да действат и той се почувства в отлична форма.

— Пълен напред! — изрева и натисна до дъно педала на почти новото возило, доволен, че най-сетне успя да прогони демоните, които винаги съпътстваха гадното излизане от влиянието на амфетамините. Спомни си за бележката, която беше оставил на Фоли, натежала от тежки предчувствия, ухили се безгрижно и престана да мисли за нея. Нов ден — нов късмет!

Рудолф Моравец! Невероятно!

Ако се представя добре, ще мога да се сбогувам с мрачната провинция, ще се преместя в Лондон — там, където се случва всичко важно и всичко интересно! Спомни си за многобройните молби за работа, които беше пращал по редакциите на главните всекидневници. Е, добре, сега ще имат възможност да разберат какъв човек са изпуснали! Скоро, много скоро ще го разберат! Тъпи копелета!

Планът се беше очертал в главата му още през нощта, докато таблетките действаха и умът му работеше на максимални обороти. А сега, след две чаши силно кафе, топъл сандвич и Линда от „Коли под наем“, той му се струваше съвсем приемлив. Умишлено не отдаде тази преценка на новата доза амфетамини, защото уравнението беше просто — знае в общи линии за какво става въпрос, задачата му е да го докаже. Хайде, време е да започваме! Ще караме подред, което означава определяне на периметъра.

Какво разстояние би могъл да извърви техният Адам?

Опитен и подходящо екипиран пешеходец може да покрие доста голяма част от района, който за много хора е последната част от дивата и непокътната природа в Англия. Но Адам е бил гол и бос, придвижвал се е на тъмно без компас и без никаква екипировка.

— Да не би да се окаже някой от проклетите ясновидци, които се ориентират по звездите? — промърмори на себе си Люин, опитвайки да си спомни какво беше времето в понеделник през нощта. Май беше ясно. Вече седмици наред не беше валяло. Парниковият ефект… След няколко години ще имаме климата на Сен Тропе… Което означава нови мадами в оскъдно облекло. Започна да почуква с пръсти по волана в такт с музиката, която се лееше от радиото. Много добре!

— А може би е Исус Христос, дошъл да ни сортира — промърмори той и погледна с очакване към небето.

Край джипа се стрелна ниско кървавочервено „Ферари Тестароса“, сирената му беше оглушителна. Найджъл свали стъклото си и извика подире му:

— Исус се върна, момче! И направо му се повръща от такива копелета като теб! — после се разсмя, остави прозореца отворен и отново започна да барабани по волана в такт с музиката.

Е, добре, време е да слезем на земята, помисли си след известно време той. Къде отиваш? Какво трябва да правиш? Дори да е Исус, той не би могъл да извърви кой знае какво разстояние през онези блата, без да затъне до гуша в кал. Значи трябва да се огледа районът южно от Принстаун, северните тресавища са твърде отдалечени дори за Исус!

Пое по магистрала Б-3212, от двете страни на бетонната лента се нижеха села и самотни ферми. След известно време реши, че е време да приложи „Първото правило на Люин за събиране на информация“. А то беше просто — влизаш в селската кръчма, поръчваш по едно на местните пияници и кротко започваш да слушаш.

Навлизайки в покрайнините на Принстаун, Люин си даде сметка, че трябва да сложи нещо в стомаха си. От опит знаеше, че това помага, макар таблетките да бяха потиснали апетита му напълно. Мина покрай няколко магазинчета, които продаваха сувенири от затвора Дартмур, видя кръчмата и спря. Влезе вътре и си поръча халба наливна бира. Помещението беше полупразно, съдържателят тихо си приказваше с двама клиенти на бара.

— Хубав джип — каза човекът, докато му поднасяше бирата. — Японски ли е?

— Трябва да е японски — приятелски му се усмихна Люин. — Ще пиете ли едно от мен? Днес го взех под наем, просто защото за „Рейндж ровър“ искат майка си и баща си! Като го гледам така, ще ми свърши добра работа из тресавищата…

— Турист ли сте?

— Не, пътувам по работа. От телевизията съм, трябва да избера място за заснемането на нов сериал…

— Как ще му бъде заглавието? — намеси се в разговора човекът до него — нисък и набит, с широка, забита в мръсната яка на пуловера челюст.

— Още няма заглавие — отвърна Люин и внимателно го огледа. — Любов, кръв, престъпления… Както обикновено. — Под пуловера и якето на човека имаше униформени риза и панталон, обувките го разкриваха напълно — беше надзирател в затвора.

— А случайно да търсите някоя хубава кръчма с приятни клиенти? — засмя се съдържателят, но въпросът му беше напълно сериозен.

— Може би — намигна му Люин. — Ще ти кажа нещо, приятел. Ако можеш да приготвяш прилично кльопане, като нищо ще ти доведа тук целия снимачен екип! И без това ни е писнало от сухоежбината, която ни карат с камион… Излишно е да ти описвам как къркат нашите хора… Ще направиш страхотен оборот!

— Да, ама ако прогониш местните — обади се другият клиент, седнал в далечния край на бара. Доста по-възрастен от първия, с враждебен блясък в малките очички.

— Мисля, че това препятствие може да бъде преодоляно — отвърна Люин и хвърли изпълнен с надежда поглед към съдържателя. Разговорът трябваше да продължи.

— Разбира се — кимна онзи. — Клиентите ми наистина са предимно местни хора, но идват и много туристи.

— Още една бира — поръча Люин. — За теб също, включи и господата в поръчката… Моля, няма защо. Наздраве!

— Ти от Уелс ли си? — попита надзирателят.

— Личи си, нали? — ухили му се Люин.

— Познах по приказката… Вътре има доста твои земляци.

— От коя страна на решетките?

— И от двете.

— Е, това е нормално…

— Ще включите ли и пандиза? Имам предвид сериала… Няма да е зле, ако първо влезете в контакт с властите… Тукашните хора са доста подозрителни.

— Няма да снимаме в самия затвор, ще се задоволим с околностите. Тресавищата, скалите, запустелите рудници… Трябва да уловим атмосферата.

— Тук няма кой знае каква атмосфера — промърмори старецът. — А и кореняци почти не останаха…

— Не му обръщай внимание — понижи глас съдържателят. — Мрази туристите.

Люин се усмихна и продължи обработката:

— На практика ни трябва някоя усамотена къща или група от къщи, запратени насред тресавищата. За вътрешни снимки… Но трябва да са наистина сред пущинаците!

— Ферма със спомагателни постройки?

— Нещо такова. Зависи от местоположението.

— Не е зле да внимавате, като шарите из тези места — мрачно се обади старецът. — В околностите на Оукхамптън и Уилсуърти военните стрелят без предупреждение!

— Вече прочетох това в местния вестник, но все пак благодаря за напомнянето.

— Гледай да не го забравиш — мрачно се усмихна онзи. — Иначе като нищо може да ти го напомни някой шрапнел в задника!

— В района има един евакуационен лагер — обади се съдържателят. — Едва ли ще ви интересува, тъй като е стар дори по стандартите на Дартмур…

— Не мога да си представя там разни лъскави телевизионни звезди — усмихна се надзирателят. — Те са фини създания, нали?

— Но в замяна на това със страхотни очи! — шеговито пропя Люин и многозначително изпъчи гърди.

Забележката му беше посрещната с висок смях, само старецът остана сериозен.

Люин накваси с бира пресъхналата си от таблетките уста.

— Евакуационен лагер ли казахте? — попита. — Палатки и бунгала, нещо от тоя сорт?

— За нашата модерна армия? — язвително присви устни старецът. — Бъди спокоен, всичко си имат — солидни сгради, централно отопление, телевизия… С очите си съм им виждал антените…

— Не се оставяй да те заблуди — намеси се съдържателят. — Основната сграда е изградена от дартмурски гранит още през осемнайсети век. Край нея са построили няколко жилищни блокчета, напоследък май отново строят нещо… Лагерът съществува от края на войната и май е последният от тоя вид… Много хора си мислеха, че има нещо общо с шпионите. Клюки, разбира се… По онова време се вихреше Студената война и правителството пръскаше пари за разни местенца от тоя сорт… Там се обучавали шпионите… Така поне се говореше… Днес нещата са променени. Тук редовно се отбиват хора от лагера… Никакви шпиони, обикновени военни. Пият по една бира и си отиват…

— Сигурен ли си, че са военни? Напоследък се навъдиха какви ли не организации… Разни безделници си играят на войници с дървени пушки…

— Не, тези тук са истински — поклати глава надзирателят. — Казват, че лагерът се използва от морската пехота, когато на генералите им писне от Брекън Бийкънс…

— Значи всичко е заградено с бодлива тел и се пази от часови — невинно подхвърли Люин.

— Не обичат посещенията — кимна съдържателят. — Никой нищо не може да им каже, земята си е тяхна… Всъщност е държавна, разбира се. Което значи, че е и наша, на обикновените граждани! Ха-ха…

— Без дисциплина не може — рече надзирателят. — Иначе как ще си вършат работата?

— Имат цяла мрежа от подземни тунели — изръмжа старецът. — Ако знаеш къде да си сложиш ухото, моментално ще ги чуеш… Нещо бръмчи. На голяма дълбочина. Бръмчи си от години… Някои глупаци се плашеха, че това са призраци, дори самият дявол… Добре че дойде модата на летящите чинии, та зарязаха тези глупости!

— Не го слушай — рече съдържателят и забърса плота на бара с влажна кърпа. — В Дартмур можеш да чуеш купища небивалици, едва ли има друго такова място на света! Но това привлича туристите. Искаш ли да опиташ храната, за да имаш представа какво ще предложа на екипа ти? Аз черпя.

Оказа се, че старецът още не е свършил. Тресна чашата си на бара, част от течността плисна навън.

— Знаеш ли какво мисля за онова проклето място?

— Кога успя да го хване? — простена съдържателят и поклати глава: — Хайде, Джордж, време е да се прибираш.

— Нека си каже приказката — направи се на джентълмен Люин.

— Благодаря ти, момче. Там наистина има евакуационен лагер! Нямам предвид лагер за проклетите военни, които наистина се ровят из тресавището за наша сметка! Имам предвид лагер за оцеляване. В случай че всичко хвръкне по дяволите. Тук ще се скрият членовете на парламента, висши държавни служители, известни учени… За такива като нас място няма да има!

Съдържателят отиде да избърше плота пред него.

— Джордж ни напомня, че живеем в опасни времена — промърмори той.

— Може би е прав — въздъхна Люин и сведе глава към чашата си.

— Построили са си страхотно гнезденце! — държеше на своето старецът. — Сигурна работа, не ги плаши нито атомна бомба, нито химическо оръжие! Можете да ми вярвате!

— За съжаление търся нещо доста по-различно — усмихна се Люин, обърна се към съдържателя и добави: — Добре, ще опитам от стека, гарниран с бъбречета… Още по едно, господа?

Качи се в джипа, измина известно разстояние и спря така, че да вижда входа на кръчмата. Не се наложи да чака дълго. След няколко минути старецът се появи на прага, огледа се и с малко нестабилни крачки започна да се отдалечава в обратна посока. Люин включи мотора и го последва.

— Да те закарам ли? — спря до него той.

— Какво търсиш, момче?

— Просто реших, че можем да си поговорим — отвърна Люин, приведе се и отвори отсрещната врата. — Плащам за всяка информация, която ми пести времето.

Старецът се намести на седалката, на лицето му играеше лукава усмивка.

— Телевизионен сериал, а? — промърмори той. — Искаш да разбереш нещо за оная мръсотия на военните, момче! Веднага го разбрах, още като почнах да говоря… Сигурно си от „Панорама“ или нещо такова, нали?

— Нещо такова — призна Люин. — Добре, наистина имаме сведения, че нещо странно става в… как му беше името?

— Няма име, доколкото знам… Или никой от нас не го е чувал… Странно, казваш… А какво по-точно?

Без да обръща внимание на въпроса, Люин извади новичка банкнота от двайсет лири и я постави на арматурното табло.

— Разкажи ми за тунелите.

Ревматичните очички огледаха внимателно парите, после се насочиха към пътя.

— Сложи още една от тези, прибави към купчинката и една десетачка — делово нареди старчето. — След това ще те заведа у дома и ще ти покажа нещо, което ще накара онези нещастници в кръчмата да подскочат. И теб също…

— Какво е то?

— Не чу ли какво ти казах? Още една банкнота като тази, плюс десетачка. Сега, или няма да ти покажа нищо!

Люин се усмихна и извади парите.

— Карай направо — нареди старецът. — Ще ти покажа къде да отбиеш.

Спряха пред малка къщичка в доста плачевен вид и Люин го последва вътре.

— Сам ли живееш, Джордж?

— Това не те засяга.

Младежът сви рамене и без да чака покана, се тръшна на най-близкия паянтов стол.

— Добре, Джордж, сега трябва да си заработиш парите.

Старецът пристъпи към висок бюфет, извади малък ключ от китайска вазичка и отвори едно от чекмеджетата. Отвътре измъкна няколко издути книжни плика, увити заедно с широк ластик.

— Правил съм ги в продължение на години — промърмори той и се настани срещу Люин. — Започнах, след като се върнах от войната. Служих достойно на своя крал и родина, а за награда получих един ритник в задника! — Костеливият му пръст се насочи в гърдите на Люин: — Едно ще ти кажа, синко! Когато гласувахме за Клем Атли и той стана министър-председател, всички бяха сигурни, че най-сетне свършихме добра работа и Англия влезе в двайсетия век! Че най-накрая извадихме главата си от пясъка и разбрахме кой създава благата — обикновеният човек, работникът… Но не се случи нищо подобно! Отново ни управляват привилегированите, както са го вършили векове… Вярно, на върха днес е една по-различна класа, аристократите абдикираха и предадоха властта в ръцете на гангстерите… Но когато картите се свалят на масата, губещ пак си е работникът!

— Какво искаш да кажеш? — нетърпеливо го изгледа Люин. Чувстваше златото в тази мина, но съзнаваше, че до него все още няма прокопана шахта. Не можеше да отдели поглед от издутите пликове, представата за това, което се крие в тях, буквално спираше дъха му.

— Нали чу какво ти казах в кръчмата? Този район е определен за хралупа на баровците, в случай че полетят ракетите. И те вече са си запазили местата… Сега ще ти покажа част от тях.

Костеливите пръсти се вкопчиха в дебелите ластици, Люин с мъка потисна желанието да се пресегне и да издърпа пликовете от тях.

Спокойно, напомни си той.

— Почнаха да строят през четирийсет и осма — започна да обяснява старецът. — Ето ги тук, на основната сграда… Някога е била фабрика за барут. През осемнайсети век в Дартмур е имало доста такива… Виж — няма покрив. Хвръкнал е във въздуха, вероятно някой нещастник е допуснал небрежност… Можеш да бъдеш сигурен, че доста работници са били убити. На тая снимка тук вече се вижда новият покрив. За нула време приключиха с ремонта. С най-добрите възможни материали. Знам го, защото успях да отмъкна нещичко от тях и за себе си…

Вълната на разочарованието беше толкова силна, че Люин искаше да скочи и да си тръгне.

— Наблюдаваш мястото от края на четирийсетте, за да отмъкнеш това-онова, а? — попита той. — Обектът едва ли е чак толкова секретен, след като са ти го позволили… Нали така, Джордж?

Сбръчканото лице се разтопи в лисича усмивка.

— Знаеш ли какъв бях по време на войната? Снайперист. А това означава да стоиш, без да мърдаш, в някое адски неудобно укритие… Цял ден, понякога и повече. Без дори да пикаеш… Всичките номера ги знам. Клонки, съчки, дупка, затрупана с камъни…

— Значи никога не успяха да те открият, така ли?

— Само когато трябваше. Иначе им се показвах редовно, разхождах кучето си току пред очите им… То вече умря… Исках да свикнат с мен, да ме мислят за някакъв смахнат, който живее като отшелник сред тресавищата… Когато хората свикнат с теб, те скоро престават да ти обръщат внимание. Забелязал ли си това? Не, естествено, ти си още много млад… В днешно време само младите са от значение, всички тях гледат… Нямате търпение да ни почакате да измрем… Станахме досадни, нали? Динозаври, които не могат да се справят дори с модерен телефон, да не говорим за страхотните ви компютри…

— Окей — въздъхна Люин. — Възстановили са старата сграда, прибавили са няколко бетонни кутии около нея…

— Не, първо вдигнаха бараките — прекъсна го Джордж. — Ето ги тук… Солидните сгради построиха в края на петдесетте.

— Къде е баницата, Джордж? Това, което ми предлагаш, е някакъв проклет строителен доклад, който вероятно мога да получа от Министерството на строежите, без да се изръся цяла петдесетачка!

Старецът се изправи и излезе от стаята. След минута се върна, в ръцете му имаше бяла кутия от полистирол. Поднесе я под носа на Люин, свали капака и попита:

— Някога да си виждал такова нещо, синко? Открих го в едно оръжейно списание и си го поръчах. УНВ. Уред за нощно виждане. Прилича на бинокъл, само дето е в състояние да хване всяка светлинка и да я концентрира… Страхотна машинка! С нея виждаш всичко, дори в непрогледен мрак! В бледозелено, но бързо се свиква…

— Много съм впечатлен. Значи и нощем си ги наобикалял. Какво видя?

Усмивката на Джордж отново се завърна. Но този път не беше лисича, а самодоволна.

— Ето това.

Люин сведе глава към снимките, пръснати ветрилообразно върху паянтовата маса.

— Снимах през УНВ-то — поясни старецът. — Лесно успях да го вържа за фотоапарата си…

— Ти си един умен стар разбойник — поклати глава Люин, после изведнъж подскочи: — Хей! Та това е…

— Не е това, което си мислиш — поклати глава Джордж.

— Чакай малко! — Люин с мъка постави под контрол обзелата го възбуда. — Този обект се финансира от правителството. Значи трябва да имаш специалното им разрешение, за да можеш да стигнеш до него…

— До кой по-точно? — разшири се още повече усмивката на Джордж. — Този горе или онзи под земята?

— Не виждам нищо, което да доказва съществуването на подземен обект.

— Полека, не бързай. Ето ти снимките по реда, по който са били направени. Можеш да вярваш на думата ми, а можеш да направиш справка и с негативите. Те са номерирани и датирани автоматично.

— Ти май ще се окажеш страхотен педант! — изгледа го продължително Люин. — А и апаратът ти трябва да струва цяло състояние… — Очите му изразително пробягаха по бедно обзаведената стаичка.

— Парите са си мои, правя с тях каквото си искам! — отряза го Джордж. — Гледай сега какво показва поредицата: гостите пристигат с хеликоптер и влизат в основната сграда. Малко след един часа през нощта. Нормално ли е това, ако приемем, че всичко е наред? Бавят се вътре час и половина. Почти заспах, докато чаках. През това време не съм снимал, тъй като нямах много кадри във филма, а и нямах пари да си купя друг.

— През кое време, по-точно?

— Времето от момента на влизането до момента на излизането, синко. На онези, с петте звезди на пагоните. Ей тая снимка виждаш ли я? Входът на една от външните постройки. Малко е размазана, тъй като трябваше да се завъртя бързо… Гостите влизат в една сграда, излизат от друга. И за децата е ясно, че между двете съществува някаква тайна връзка…

— Добре де, прокопали са тунел — нетърпеливо подхвърли Люин. — И какво от това? Може би за удобство, а може би като част от евакуационния лагер…

— Тунел, а? — подсмихна се Джордж. — Оная дупка е доста по-голяма, щом вътре се побира цял камион. И това още не е всичко…

— Хайде стига, Джордж — погледна го с недоверие Люин.

— Как ще я наречеш тогава?

— Може би някакъв резервоар…

— Хладилен камион — поклати глава старецът и заби пръст в снимката. — Ето му генераторът.

— И какво пренася този камион?

— Специално гориво, храна… Казва ли ти някой? Но идва редовно. Не всяка седмица, понякога го няма цял месец… После изведнъж се появява в мрака, бял като призрак…

Лека тръпка на очакване пробяга по гърба на Люин.

— Продължавай.

— Виж тази снимка. Камионът влиза във външната сграда. Гараж? Сигурно. Разполагат с транспорт — два ланд ровера и един рейндж ровер. Трябват им за тресавището. Я погледни тук — не е ли проклета магия?

— Наистина ли можеш да докажеш, че снимките са правени точно в тази последователност?

— Всичко е отбелязано на негатива. Камионът влиза вътре и не се появява повече. Въпреки това в гаража има достатъчно място за техните коли. Май са разрешили световния проблем с местата за паркиране, а?

— Хидравлична рампа?

— По-скоро електронен асансьор. Безшумен като смъртта. Ако този обект наистина е финансиран от правителството, това означава, че са си издействали ролс-ройса на асансьорите! Много ми се ще да хвърля едно око на подземните им стаички! Бас държа, че са страхотно луксозни. Няколко снимки с подходящ текст в подходящи вестници и — сбогом правителство!

— Говориш глупости! Сам казваш, че обектът, независимо какво е неговото предназначение, е бил започнат още през 1948 година. Оттогава насам са ни управлявали поне две правителства на лейбъристите.

— Вероятно са го държали в тайна от стария Клем Атли, дори и от Уилсън. А за Калахън съм абсолютно сигурен. Тази страна се управлява от тях, момчето ми, няма значение за кого гласуваме ние. Парламентът е една измама, която трябва да задоволява нашето чувство за справедливост. Истинската власт е на привилегированите! И това е една могъща власт, защото е задкулисна. Векове наред е била такава, привилегированите са я предавали от баща на син, от люлка до гроб! Ние, останалите, нямаме никакъв шанс.

— Уайтхол? Там имам няколко приятели, Джордж…

— Но те не са на място, което има значение, синко. В това можеш да бъдеш сигурен.

— Колко искаш за снимките?

— Да ги отнесеш със себе си?

— Разбира се.

— Не искам само пари.

— А какво още? Медал от Москва?

— Искам да станат достояние на обществеността — такива, каквито са: едно сигурно убежище за привилегированите, работните хорица да вървят по дяволите!

Господи, тоя май съвсем правилно се определи като динозавър, въздъхна в себе си Люин. Къде си бил през последните години, старче? Никой вече не говори така, дори Кремъл. Особено Кремъл.

— Няма проблеми, Джордж — каза на глас той. — Гарантирам ти, че ще станат достояние на обществеността. Но не съм сигурен, че снимките и твоите показания ще бъдат достатъчни. В тази работа е замесена тежка артилерия, което означава, че ще ни трябва и съответната амуниция, за да можем да я раздрусаме.

— Трябва да проникнем вътре, синко — блеснаха очите на стареца. — Друг начин няма. Четирийсет години мисля по този въпрос, но вече съм твърде стар…

— Прекрасно — промърмори Люин и усети как отново потръпва.

— Студено ли ти е, синко? — забеляза това старецът.

— Не.

— Тогава ще останем тук, докато се мръкне, а после ще действаме.

— Първо трябва да се обадя в Лондон. Имаш ли телефон?

— На никого няма да се обаждаш, преди да свършим работата.

— Не ми ли се доверяваш, Джордж? Мислех, че двамата вече сме партньори…

— Мотивите ни са различни, синко.

— Трябва да позвъня на шефа си.

— После.

— Я върви по дяволите, Джордж! — изгуби търпение Люин. Скочи на крака и се насочи към вратата. На метър от нея долови мазното изщракване и рязко се обърна. В гърдите му беше насочен офицерски люгер от Втората световна война, с дълго дуло и ръкохватка от слонова кост.

— Гръмнах собственика му точно на Коледа, четирийсет и четвърта — поясни старецът. — Караше един от онези мерцедеси, на които ауспусите са отгоре, над капака. Истинско бижу. Беше свалил покрива, макар да беше студено. Вероятно празнуваше нещо или пък искаше да забрави… Сам и тъжен. Един изстрел, дойде малко ниско и го улучи ей тук… — костеливите пръсти докоснаха гърлото, — но все пак свърши работа… За пръв и последен път в живота си излязох от укритието и отидох да погледна жертвата си отблизо. Сторих го, защото видях бутилките коняк на задната седалка през мерника. Повечето се строшиха при катастрофата, но две все пак успях да спася. Плюс тази играчка. Прекрасна изработка, няма нищо общо с масовата продукция. Ей тук е гравиран надпис, виждаш ли?

— Махни го, Джордж!

— Сега ще идеш да свариш малко чай, синко. Ще пийнем по чаша и времето незабелязано ще отлети.

Рейф Майбри? Звучи така, сякаш тоя тип носи фес и жилетка за пушене от зелено кадифе, а поведението му се определя от законите за въздържание на Корана, помисли си Питър Фоли. Заключи внимателно БМВ-то, макар да знаеше, че всеки разбойник с джобно ножче може да пробие брезентовия покрив за броени секунди. Но този риск е известен на притежателите на откритите коли и въпреки това те продължават да ги купуват. Сви рамене. И правилно. Нима трябва да се лишават от малките удоволствия в живота, просто защото обществото е болно?

Мейбъри обитаваше стар, преустроен в жилище склад, който се намираше на границата на района, получил печална известност с престъпници от сорта на Джак Изкормвача[1]. Още една пряка по посока на Темза и несъмнено би му трябвала броня от стоманени листове.

Фоли хвана тежкото желязно мандало, окачено на солидна и очевидно стара дъбова врата с арка. Всеки момент очакваше да чуе тъп удар от чук и тътен на боксова ръкавица в чувал.

— Идентифициран сте — прозвуча отнякъде гласът на Мейбъри и вратата се отвори с леко съскане. — Стълбите са точно срещу вас.

Фоли се обърна да огледа вратата.

— Тя ми дава цялата необходима информация — продължи гласът. — В общи линии не се отличава от кабинките за контрол по летищата, но тук има и няколко допълнителни изненади. В състояние е да отблъсне всякакви нежелани гости, с изключение на организирана атака от страна на суперсилите… Моля, качете се горе, инспекторе.

Фоли пое по стълбите, отбелязвайки, че както парапетът, така и стъпалата са покрити с гума.

— Защо ви е тази изолация, след като вратата е толкова солидна? — попита той.

— Двойно подсигуряване. Технологията в днешно време вече не ходи на крака, а лети… Знае ли човек какво може да измисли някое гениално хлапе с персонален компютър? Освен това гумата извлича статичното електричество от дрехите и тялото ви. Повярвайте, понякога то е истинска болка в задника за моя бизнес!

Фоли стигна горния етаж и отвори вратата пред себе си. Озова се в просторна стая с рафтове край стените.

Светът на Мейбъри го приветства със сочния глас на Джим Рийвс, леещ се от двайсетина черни хай-фай тонколони, които бяха окачени на гредите под тавана. После настъпи тишина.

— Детски ефекти, но те ми доставят удоволствие — рече Мейбъри и бавно обърна гръб на широкия панорамен прозорец от бронирано стъкло, от който се разкриваше великолепна гледка към Темза. — Обичам кънтри музиката, особено тази на Дивия запад…

— Чух, че обичате компютрите — подхвърли Фоли, забравил за феса и зелената жилетка.

— Компютрите са предизвикателство за мен. Нещо за пиене?

— Какво има в онази кана? Вода с лед?

— Не, само най-доброто сухо мартини на света.

— Съжалявам, но съм с кола. Да ви се намира безалкохолна бира?

— Винаги имам по една-две бутилки в резерв. За полицаите, които ме посещават…

— Ами защо тогава не ги донесете?

Мейбъри бавно се насочи към дъното на помещението, преградено със завеса. Зад нея би могло да има както кухненски бокс, така и площадка за изстрелване на междуконтинентални ракети.

— Занимавам се с бюджета и всички останали трикове, присъщи на едно правителство — извика иззад завесата той.

— Не искам да знам нищо за това — извика в отговор Фоли.

Мейбъри отново се появи, в ръката си държеше отворена бутилка с нахлупена над гърлото чаша.

— Това означава, че сте умен човек — промърмори той. — Придържате се единствено към работата. А каква е вашата работа в момента?

Фоли измъкна бележника си, написа две думи с едри печатни букви и му го поднесе.

Мейбъри обидено изсумтя.

— Проверявам ежедневно помещенията си! — промърмори той. — Като част от утринната гимнастика. — Ръката му се насочи към огромното панорамно стъкло: — Не можете да чуете нищо, но точно в този момент джамът вибрира от най-необикновените сонически импулси, които може да роди главата на съвременния човек. Всеки, който реши да насочи насам някой микрофон за вибрациите на човешката реч, ще си има сериозни проблеми…

— Въпреки това!

— Добре, разбирам ви. Ще играем с кодови имена. Малките имена на хора, които всички познаваме, като, разбира се, изключим имената на бедните данъкоплатци, които практически плащат за нашите непобедими тайни служби! Гадни змийчета, нали? Винаги хапят там, където най-много боли… Вас къде ще ви ухапят?

— Вероятно ще клъвнат единствено гордостта ми… Но на моята възраст и тя боли…

— Но тази болка не е фатална. Не бива да бъдете толкова строг към себе си. Между другото, имате ли хомосексуални наклонности, или живеете под един покрив с красавеца Найджъл по други, по-незначителни причини? Ако е вярна втората част на въпроса ми, бих могъл да намеря начин да внуша това на вашите хора от „Личен състав“, които са доста объркани — да не кажа обезпокоени — от този факт.

— Не е ваша работа.

— Напротив, моя е. Може би ще дойде време (пазил ни бог), когато днешната ни среща ще стане обществено достояние. И в този случай известен процент от по-малко чувствителните ви колеги несъмнено ще стигнат до извода, че между нас двамата има нещо… Просто, за да усилят допълнително натиска… Ако съм сигурен, че хомосексуални наклонности наистина ви липсват, това доста ще ни помогне, когато тежката артилерия влезе в действие. Сам виждате, че аз имам такива наклонности. Тоест, срещу вас стои един стопроцентов педераст.

— Аз не съм такъв.

— Е, хубаво. Това е животът.

— Какво ще кажете за второто си име?

— Генезис, нищо повече. Един прекрасен човек, попаднал в обятията на отвратителната Ева. Жените са склонни към такива деяния. Иначе не означава абсолютно нищо, инспекторе. Давайте подробностите.

— Трябва да забравите за всичко, което ще чуете сега.

— Окей, паметта се изтрива в момента, в който приключим. Както електронната, така и биологическата.

Фоли кимна, но предупредителният блясък в очите му остана.

— Подозирам един човек в предумишлено убийство. Открих отпечатъците му на местопрестъплението. От Специалния отдел ме уведомиха, че същите отпечатъци принадлежат на нацистки шпионин, екзекутиран в края на войната.

— Случайната грешка е изключена, така ли? Иначе едва ли бихте дошли при мен…

— Изключена е. Идвам тук направо от централата на Специалния отдел. Лично сравних отпечатъците на шпионина Ото Фашер, които се пазят в техния музей за особено любопитни случаи, с тези, които бяха снети от местопрестъплението. Съвпадат напълно.

— Значи германецът е жив, така ли?

— Според документите е мъртъв.

— Но документите се съставят от хора. А хората могат да бъдат повлияни. Всеки ден доказвам това.

— Според досието, ако той е жив, би трябвало да бъде на повече от деветдесет години… Няма логика.

— Възрастта му може да е фалшифицирана.

— Направих всичко необходимо, за да се уверя в противното. В онези години всеки по-млад мъж би трябвало да носи униформа. Разгледах и снимките му. Човек, наближаващ петдесетте.

— Значи трябва да ексхумирате трупа. Не вярвам някой да възрази…

— Там е работата, че не е така. Поисках оглед на трупа и се сблъсках с проблеми. Разрешенията за ексхумация обикновено се издават от Министерството на вътрешните работи, но в случая „Фашер“ ме отпратиха към Министерството на отбраната. При това съвсем категорично — „За всички въпроси, отнасящи се до Ото Фашер, моля да се обърнете към МО“.

— Интересно — промърмори Мейбъри. — Военните не би трябвало да имат отношение. Вероятно някой бюрократ се е престарал… Ако Вътрешното министерство желае да държи определен случай под похлупак, то спокойно може да се скрие зад Стогодишния закон — раздел пети, алинея първа от конституцията. Под неговата забрана спокойно може да попадне досието на всеки действал по време на Втората световна война шпионин. Досието още не е в архивата? Глупости! Попаднали сте на някоя забрана от войната, която бюрократите са забравили да отменят!

Фоли погледна към прозореца и проследи абсурдно разкривения силует на голям кораб, който бавно се плъзгаше надолу по течението на Темза. Стъклото явно беше увеличително, тъй като ясно виждаше дори ръждата по корпуса. Обърнат с лице насам, някакъв моряк размаха ръце.

— Не може да ни види — подхвърли Мейбъри. — Външната страна е огледална. Иначе жив ще се опека през лятото…

Фоли отпи глътка бира, намръщи се и каза:

— Моят информатор опита да влезе в компютъра на Специалния отдел единствено с информацията, с която разполагаме: Министерство на отбраната, стая 713, Армейски департамент за авангардна медицина.

— Ето откъде сте взели името — усмихна се Мейбъри. — Не го ли опита вашият информатор?

— Точно това му предложих, но той очевидно попадна на код, от който му изстинаха краката. Или на някаква забрана от високо място. Защото моментално ме отряза.

— Видяхте ли как набира този код?

— Не, само чух тракането на клавиатурата. Разговаряхме по телефона. Все още бях в Икзетър.

— Значи правите предположения. Кои са тези хора?

— Департаментът не съществува и никога не е съществувал. Поне така ми казаха…

Очите на Мейбъри мрачно заблестяха.

— Но вие знаете, че е съществувал, защото сте го чул с ушите си от служителя на Специалния отдел, нали така? Те обаче ви казват: „Съжаляваме, има грешка, напразно сте били пътя дотук… Няма писмена заповед, според която трябва да идете в МО да ви изтръгнат ноктите заради прекалено любопитство, но въпреки това не можете да изкопаете трупа на скъпия Ото Фашер!“. Така ли беше?

— Приблизително.

— Защо секретните дейности на правителството винаги се прикриват толкова неумело? — въздъхна Мейбъри. — Хората ли са такива, или всичко идва от системата? Вие не проявихте прекалена настойчивост, нали?

— Една умишлена лъжа неизбежно води до още лъжи — поклати глава Фоли. — Освен това не исках да размътвам водата, която възнамерявам да преплувам заедно с вас…

— Абсолютно правилно! Е, добре. Сега въпросите ще задавам аз, а отговорите няма да бъдат лъжливи. Това е голямото предимство на базисните данни. Информацията трябва да бъде фактическа, иначе се губи смисълът…

— Приемате, че забраната на МО трябва да бъде снета, така ли? Момчето от Специалния отдел каза по телефона, че в случая може да се приложи Законът за трийсетгодишната тайна. Което означава, че тази забрана би трябвало да е снета още през 1975-та.

— Мазетата им са пълни със стотици и хиляди писмени забрани и инструкции, които виждат бял свят само ако някой се сети да ги потърси. Това се дължи както на бюрократична небрежност, така и на доста рязкото преминаване към компютърна обработка на архивите. Наличие на умисъл няма, но в ушите ми вече започва да звучи бавното скърцане на бюрократичната машина, задействана от небрежността на някакъв забравен департамент, пряко свързан с върховната власт в тази страна… Всичко това ви звучи малко надуто, нали? — Мейбъри въздъхна и се изправи: — Помисля ли си за Уайтхол, винаги започвам да се изразявам така…

Влязоха в хладна стая, температурата тук очевидно се контролираше от климатична инсталация. Фоли очакваше да види купища сложни компютри, но с изненада откри много малко електроника. Вероятно големите машини бяха скрити някъде из огромния склад.

— Какво ще правим? — полюбопитства той, докато Мейбъри се настаняваше зад бюрото, придърпвайки малък монитор към себе си.

— Ние ли? — обърна се да го погледне той. — Вие ще седнете на онзи стол, без да коментирате и възразявате. Аз ще задавам въпросите… — Мейбъри вдигна дългите си ръце с деликатни пръсти: — На някои от тях ще отговаряте вие, а други ще дойдат сами… Междувременно можете да направите малко кафе на онази машина в ъгъла.

— Както кажете — съгласи се Фоли.

— Господи, колко сговорчиви ченгета си имаме! — похвали го Мейбъри.

— Как се измъквате от ударите на закона?

— Много просто — законът отдавна е остарял и изостанал далеч зад модерните технологии. Някой ден ще се сетят да го променят, но тогава аз ще живея на малко островче в Карибско море и няма да имам дори телефон.

— Едва ли можете да съществувате без всичката тази техника — поклати глава Фоли.

— Искате ли да се обзаложим? — усмихна се Мейбъри. — Добре, започваме… Първи въпрос: В кой компютър влезе вашето момче от Специалния отдел? В техния или в главния компютър на Министерството на отбраната? Двата са свързани помежду си, но човек трябва да знае секретния код.

— Забележката за препращане към МО беше в писмена форма. На практика той разполагаше с цялото досие и четеше направо от него.

— Мисля, че контрашпионажът по време на войната е бил към МИ-5, а не към Специалния отдел — отбеляза Мейбъри.

— Това е вярно. Може би са изискали досието от Кързън стрийт, а може би самата МИ-5 го е прехвърлила още преди години на Скотланд Ярд… Вероятно поради особените отпечатъци на Фашер…

— Особени ли?

— Много особени. Извън всички нормално възприети характеристики. Наричат ги аксидентални… Случват се веднъж на милион пъти.

— Добре, той е видял указанията и какво?

— Подаде на компютъра на Специалния отдел както истинското, така и конспиративното име на Фашер. Не получи нищо. Аз го посъветвах да опита онзи в министерството, после той прекъсна връзката…

— Тръгваме по същия път — обяви Мейбъри, придърпа клавиатурата към себе си и започна да почуква по нея. От време на време хвърляше поглед към някакъв документ, който държеше в отвореното чекмедже на бюрото си. — Котвата е спусната! — обяви след известно време той. — Сега трябва да направим едно кратко околосветско пътешествие, просто за да не разберат откъде сме се появили… Задължителна част от играта. Ще ви помоля за тишина… — Фоли заби поглед в пода, неудобството му се усилваше. Някъде зад него тихо шептеше климатичната инсталация. Съвсем като гузната му съвест…

— Вътре сме! — обяви най-накрая Мейбъри. — Не! Останете на мястото си! Така… Трите имена на германеца, моля!

— Фашер, Ото Хорст.

— Отговорът е отрицателен. Псевдоним?

— Милър, Уилям Артър.

— Отрицателен.

— Опитайте номера на стаята във Военното министерство. Седем едно три. Той го стори в този порядък…

— Отрицателен отговор.

— После каза: „Окей, ще опитаме това…“. Почука по клавишите, след което ме отряза.

— Четири удара ли чухте?

— Четири, след това натисна командния…

— Как беше онзи отдел? Армейски департамент за авангардна медицина… Значи АДАМ — Мейбъри начука буквите, втренчи се за момент в екрана, после бързо изключи компютъра.

— Това пък какво означава? — надигна се от стола си Фоли.

— Седнете на мястото си и ще ви обясня. Това, което видях, положително би докарало инфаркт на всеки агент от Специалния отдел, ако внезапно се сблъска с него… Аз самият съм свикнал на всичко, но мога да си представя как биха реагирали обикновените смъртни…

— Ще ми кажете ли най-сетне за какво става въпрос?

— „Големият брат те наблюдава!“ — патетично издекламира Мейбъри. — „За какво се мислиш ти, нещастно, дребно човече? Защо се бъркаш в работата на големите, които управляват тази страна и значителна част от света?“

— Това е загадката, така ли? — отново се надигна Фоли. — И вие не сте готов да я разрешите?

— Готов съм, но не по този начин. Не зная кой ще дойде да похлопа на портата…

— Могат да ни засекат, така ли?

— Да, но ако бях останал вътре достатъчно дълго време. Но аз не останах.

— А сега?

— „УСОЙНИЦАТА“. Дайте да видим каква е връзката между вашето разследване на убийство в Девън и някаква текуща операция на МИ-5.

— Мога да ви я съобщя веднага. Даниел Хейл. Майор от английската армия, изпратен със специална задача в Северна Ирландия, заловен от ИРА и нарязан на парчета. В буквалния смисъл на думата. Разследвам убийството на майка му. Тя категорично отказала да повярва в смъртта на сина си и поведението й е станало опасно. По мое лично мнение майор Хейл е жив и здрав, но вече работи за ИРА.

— И мислите, че майка му е била ликвидирана от ИРА, така ли?

— Нещо повече — допускам дори, че е била ликвидирана от собствения си син. Вероятно за да докаже верността си към ИРА. Повечето терористични групировки прибягват до тази тактика и именно затова е толкова трудно да се проникне в тях…

— Защо тогава сте толкова възмутен, че са ви отнели случая? Знаете как се действа при политическите разследвания, особено когато става въпрос за Северна Ирландия.

— Животът ми изисква някаква промяна.

— Вместо да играете опасни компютърни игри с големите батковци, би трябвало да мислите за здравето и индексацията на пенсията си.

— Аз съм полицай. При това много добър. Основна част от работата на полицая е да натрупва и обобщава данните. Но до този момент не се получава нищо. Погледнете на нещата от моя гледна точка — разполагам със случай на убийство, заподозрян извършител, вероятен мотив, куп преки улики, включително пръстови отпечатъци. От своето разследване стигам до заключението, че двама от участниците в престъплението са мъртви. Но въпреки това те се радват на отлично здраве. По-нататък: МИ-5 блокира разследването на главния ми заподозрян — Даниел Хейл. Следва намеса на правителството и вторият заподозрян — Ото Фашер, също става недосегаем. Въпреки че съм открил отпечатъците му навсякъде из къщата, в която е извършено престъпление!

— Кафе! — прекъсна го със заповеднически тон Мейбъри. — Силно и горчиво!

Фоли пристъпи към машината до стената и я зареди.

— АДАМ е една съвсем друга игра — отсече Мейбъри. — И няма никаква връзка с „УСОЙНИЦАТА“. Нито пък с вашето разследване.

— Но въпреки това събужда интереса ви — отбеляза Фоли.

— О, това е съвършено вярно, инспекторе. Направо чувствам как адреналинът започва да кипи във вените ми!

— И искате да проникнете там, нали?

— Искам, и още как!

— По какъв начин?

— Ние разполагаме със Закон за държавната тайна, американците пък си имат Закон за свободата на информацията. Между двата лежи онова нещо, което ние с особено удоволствие наричаме „специални отношения“. Макар аз лично отдавна да подозирам, че мястото ни в тези отношения постепенно се заема от швабите… Няма да повярвате какъв обем информация тече между Бон и Държавния департамент. Времената се менят, драги… Но когато разполагаме с някаква тайна, ние обикновено бързаме да я споделим с американските си братовчеди. Те пък веднага я предлагат на онзи, който проявява интерес…

— На някой като вас, така ли?

— Това е моят свят, инспекторе.

Фоли отпи глътка кафе и остана изненадан от отличния му вкус. Очите му над ръба на чашата не се отделяха от лицето на Мейбъри.

— Всъщност връзка между АДАМ и „УСОЙНИЦАТА“ има — тихо отбеляза той. — Може би е обикновено съвпадение, но аз винаги се отнасям подозрително към съвпаденията… И изобщо към всичко, което попада в категорията на случайностите.

— Разбирам ви отлично. Каква е тази връзка?

— Мъртъвци, които са излезли от гроба.

Мейбъри кимна и бавно се изправи.

— Ще ви направя едно предложение, което не бива да приемате с каквото и да било подозрение — рече той. — Предлагам да прекарате нощта тук.

— Защо?

— По две причини. Първата е международните часови зони, а втората — наличието на някои сравнително безопасни часове за проникване, които, честно казано, предпочитам. Искам да вляза в системата ПИМ, което ще рече Правителствена информационна мрежа. От нея мога да получа кодовете на всички министерства и отдели, включително на секретните. Това означава както Службата за сигурност, така и МИ-5. Ще ви призная, че предпочитам да свърша тая работа в почивните дни, но вие бързате. И съответно си плащате, разбира се.

Фоли се замисли. В съзнанието му изплува бележката на Найджъл Люин. Нещо трябва да се направи, това момче трябва да бъде проследено. Но как? Да прати екип подире му? Смешно!

— Това означава, че не мога да кажа на никого къде се намирам, нали? — пожела да се осведоми той.

— Ето, виждате ли колко лесно се става престъпник? — ухили се насреща му Мейбъри.

При това непобедим, мрачно си помисли Питър Фоли.

[1] Масов убиец психопат, преследвал проститутки в Лондон в началото на 70-те години на XIX век. — Б.пр. ↑

Седма глава

Веднага след разговора си с Джейн Хейвършам в петък сутринта Рудолф Моравец успя да организира работен обяд с лорд Бреней, член на Европейския парламент и участник в управителните съвети на няколко от неговите компании. Без много усукване му каза, че трябва да вземе със себе си и Ричард Уордлъв — близък приятел на Бреней и министър в Министерството на отбраната, отговарящ за въоръжените сили[1].

Срещата се състоя в „Ню Юропиън“ — наскоро отворения клуб, собственост на Моравец, сред членовете на който фигурираха всички изгряващи звезди на голямото европейско семейство. Злите езици говореха, че причината за създаването на този клуб е доста по-прозаична — самият Моравец, руски евреин от селски произход, не можеше да стане член на нито един от известните благороднически клубове в Лондон. И отчасти бяха прави. Моравец действително даваше мило и драго да бъде приет като равен от английската аристокрация, според някои бил готов да се раздели с половината от империята си и да даде ръцете на двете си дъщери срещу една благородническа титла. Но като човек, който никога не хвърля парите си на вятъра, предвижданията му се сбъднаха стопроцентово. „Ню Юропиън“ почти веднага се превърна в шлагер на деня и истински храм за привържениците и проповедниците на идеята за Обединена Европа, които очакваха бъдещото преразпределение на власт и влияние с открито нетърпение.

„Ако някой човек наистина вярва, че съдбата му е отредила мястото на властник, това си ти, момчето ми“, мислеше си Моравец, докато наблюдаваше хубавия като киноартист Уордлъв и слушаше обработения му, изливащ авторитет и доверие глас. В поведението на политика умело бяха прикрити маниерите, получени в Итън и Кеймбридж, и това се харесваше на младите хора със свободни разбирания. Същевременно обаче те си личаха достатъчно отчетливо, за да бъдат разпознати от интелектуалците със сламени шапки и безнадеждни амбиции, чието влияние в една предизборна кампания винаги трябваше да се взема под внимание.

— Няма да откажа някое топло местенце във вашата сателитна програма, ако изгубим следващите избори — заяви през смях, но достатъчно сериозно Уордлъв.

Бреней стреснато вдигна глава от своя омар:

— Нима наистина мислиш, че?…

— Няма никаква надежда!

Показалецът на Моравец мръдна само на милиметър от ослепително бялата и скъпа покривка от ирландски лен, но това беше достатъчно. След миг на масата кацна нова бутилка отлежало шампанско „Круг“.

— Отлично! — възкликна Уордлъв.

— В моите телевизионни канали едва ли има „топли местенца“, но за вас винаги ще се намери и такова, господин Уордлъв.

— Пошегувах се, господин Моравец. Понякога си го позволявам…

Моравец отказа да опита шампанското и махна с ръка:

— Наливайте направо — изчака отдалечаването на келнера и добави: — Политиката е доста опасна професия… Особено ако човек е лишен от страничните доходи, на които разчитате вие… Те поне са някакъв буфер срещу загубата на парламентарното кресло, кариерата и амбициите.

— Не говорете така — направи гримаса Уордлъв. — Освен това моето състояние далеч не е такова, каквото го описват вестниците, включително и вашите. Сриването на финансовите пазари ми нанесе доста силен удар. Жена ми почти се научи да ходи пеша. На пазар, при шивачката и прочие… Бих казал, че днес не се чувствам толкова удобно, колкото преди няколко години. Но не обичам да се правя на бедняк, това никога не е харесвало на избирателите… Започват да губят доверие.

— Точно така — потвърди Бреней и насочи вниманието си към филето, което му поднасяха.

— Намирам, че доста си напълнял от последната ни среща насам — отбеляза Уордлъв.

— Че защо пък не? — отвърна Бреней и доволно потупа издутото си коремче. — От последната ни среща насам и успях да поспечеля нещичко…

— За съжаление аз нямам твоите директорски постове, Бърти.

Моравец вдигна чашата си за тост.

— За правителството — обяви той. — Господ да му дава дълго управление.

Уордлъв се поколеба, отпи малка глътчица и отправи поглед към домакина си:

— Защо имам чувството, че знаете нещо, което аз не знам?

— Може би, защото наистина знам такова нещо.

— О!

— Стегна ли ви под лъжичката, господин министре? Сигурно не сте забравили аферата Профумо[2]… Всички членове на Консервативната партия от Парламента, с които съм разговарял за тази афера, единодушно твърдят, че за пръв път са я чули по време на неофициални обеди и веднага са изгубили апетит…

Уордлъв хвърли кос поглед към лорд Бреней, който се сгуши над чинията си.

— Постановка ли си ми направил, Бърти?

— Излишно е да се ядосвате, Бреней е просто посредник — твърдо рече Моравец. — Освен това имам чувството, че в близко бъдеще ще изпитвате само благодарност към своя приятел от училище за това посредничество…

Уордлъв се облегна назад в стола си, моментално усетил, че разговорът ще бъде в благоприятна за него насока.

Бреней тромаво се изправи:

— Аз… хм… Трябва да се обадя на един-два телефона. Скоро ще се върна, моля да продължавате без мен…

Моравец се намести по-удобно в стола си, бодна късче филе от сьомга на върха на вилицата си, после пресуши чашата с шампанско.

— Кухнята тук наистина е най-добрата в света — доволно промърмори той, после вдигна ръце да докосне големите си уши. — Да не говорим, че ако някой използва добре тези свои органи, може бързо да забогатее…

— Не съм за продажба! — предупредително го изгледа Уордлъв. — Казвам това, в случай че сте добили обратното впечатление!

— Аз пък не се готвя да купувам — отвърна Моравец. — Просто ще ви предложа един напълно безкористен подарък, който сам ще решите как да използвате. А можете, разбира се, и да го откажете…

— Вие никога не предлагате безплатни подаръци, Моравец! Дори и в своите клюкарски издания. Цена винаги има! Започвам да мисля, че и този обяд няма да е безплатен!

— Ще забравя за моментното ви невъздържание, просто защото съм сигурен, че след няколко минути ще ми се извините — великодушно му се усмихна магнатът.

— Съмнявам се.

— Бих могъл да ида при опозицията, но прецених, че вие по-добре ще използвате безплатния ми подарък, когато му дойде времето. А то ще дойде, при това съвсем скоро… Затова ви предлагам следното: още следобед, веднага след като се върнете в службата, издайте лична заповед за разследване на медицинското обслужване на личния състав. Подчертано изискайте пълна информация за операциите по трансплантация на органи, извършени във военните болници, заповядайте да ви доставят всички данни за донорите и онези, които получават органите… Разбира се, ако подобни операции въобще са били извършвани…

Уордлъв втренчено го погледна:

— Какво искате да ми кажете, Моравец?

— Само вие можете да откриете това. Аз мога да ви кажа какво мисля. А после сам ще решите как да постъпите. С останалата част от живота си, естествено… Малцина са хората, които получават възможност да вземат съдбоносно за своето бъдеще решение, при това решение, което да им даде всичко, за което са мечтали… Във вашия случай това е власт, министре. Говоря за истинската, върховната власт…

— Продължавайте.

И Моравец му разказа.

— Вие сте луд! — възкликна Уордлъв. — Никога не биха посмели!

— Така ли? Аз пък мисля, че изобщо не им пука, тъй като разполагат с всичко — свобода за експериментиране, финансиране и… нека го наречем „човешки материал“, при това в изобилие.

— Ако това е истина, всяко правителство би отишло по дяволите.

— А човекът, разкрил тази истина, ще стигне върха.

Уордлъв вдигна чашата си и тържествено рече:

— Извинявам се за своята прибързана реакция.

Моравец леко склони голямата си глава.

— Няма съмнение, че си давате сметка и за риска, нали? Проблемът при конспирациите е, че човек никога не знае докъде са стигнали нейните пипала.

— Нима намеквате за Даунинг стрийт? — развълнувано промърмори Уордлъв.

— Вашето положение е далеч по-добро от моето, министре — въздъхна Моравец. — Особено когато трябва да се даде отговор на въпроса, който поставихте.

— Доволен ли сте от обяда, сър? — попита личният секретар на Уордлъв.

Той само изсумтя.

— Чувал съм, че храната в „Ню Юропиън“ е най-добрата в Лондон…

— В днешно време добрият обяд рядко зависи от кулинарното майсторство, Тилис.

— Значи компанията не е била на ниво?

— Лорд Бреней се измъкна след основното ястие.

— Да разбирам ли, че не сте били само двамата?

— Самият собственик ни правеше компания…

— Моравец? Това положително ще предизвика слухове, сър. Особено след като не много отдавна вие публично заклеймихте репортажа на една от телевизионните му компании за извращенията в армията.

— Мислиш ли, че не го зная? Никой не ми каза, че ще е там. В момента лорд Бреней ще направи най-добре, ако се държи по-далеч от мен! Но стореното — сторено. Имаме ли нещо важно следобед? Искрено се надявам да се измъкна по-рано за уикенда…

— Нищо не ви задържа тук. Текущата работа може да се отхвърли от всеки ваш помощник. Искате ли да повикам колата?

— Ще бъде добре. Знаеш ли какво, Тилис… Едно от най-разумните решения в живота ми беше да се спра на теб, вместо на някоя сълзлива жена, която не би могла да организира нито моето, нито своето свободно време… Последната лична секретарка, която имах, поне веднъж в месеца се превръщаше в истинско страшилище и аз не смеех дори да намекна за някакви планове през свободното си време…

— Управлението на тази страна не се осъществява само в Уестминстър и отделните министерства, сър.

— Разбира се, че е така — ухили се Уордлъв. — Мисля да те взема със себе си на Даунинг стрийт, като му дойде времето…

Тилис задържа поглед върху лицето на господаря си.

— Позволете ми да отбележа, че това би отговаряло напълно на вашите способности, сър. Сега ще се обадя да изпратят колата.

— Тилис, бих искал да свършиш нещо вместо мен, при това още днес… По-скоро да го организираш. Вероятно ще ни трябват няколко дни, за да приключим… Ето, тук съм нахвърлял нещата, които трябва да бъдат направени. Прочети ги и задействай колелото. Направи така, че името ми да бъде ясно изписано под искането… Разбираш ли?

— Да, господин министър.

Уордлъв излезе, а Тилис се зае да чете записките му. Направи това два пъти, бавно и внимателно, опитвайки се да открие причините за необичайното искане на Уордлъв. Умът му напрегнато работеше. Очевидно тези записки бяха нахвърляни в колата, на връщане от този неофициален обяд. Това ясно личеше от разкривения почерк. Това ли е била темата, обсъждана в „Ню Юропиън“? С Рудолф Моравец? Бреней отпадаше, просто защото старият дебел глупак ходеше на такива срещи с една-единствена цел — плюскането. Да, това трябва да е работа на Моравец.

Но защо? Какво се крие зад всичко това?

Тилис беше озадачен. Господарят му стъпваше на тънък лед, заставаше на страната на човек, който имаше много врагове както в Уестминстър, така и в самото Министерство на отбраната. Но след като Уордлъв е готов да рискува репутацията, а вероятно и кариерата си, ставките трябва да са изключително високи. Другата възможност е той просто да е станал обект на манипулация. Тилис отлично знаеше какво трябва да стори — да се подчини на господаря си, а след това да го предаде.

В девет часа вечерта той вече стабилно си пиеше в една от многобройните кръчми на Хампстед. На масата пред него имаше висока халба бира и двойно уиски за отскок. Кръчмата беше претъпкана с млади и самодоволни типове, които държаха да подчертаят по най-шумния и по най-пиянския начин своите бързи финансови успехи в живота.

— Тая съм я виждал по телевизията! — извика един от тях към закръглената жена, която си пробиваше път през навалицата. — Прилича ми на Мис Пиги с леви убеждения!… Хей, това ли ти е приятелчето?

— Не обръщай внимание на копелдаците — промърмори тя, настанявайки се на стола срещу Тилис.

Той протегна врат, целуна я по бузата и недоволно прошепна:

— Не можем да говорим в подобна обстановка!

Тя спокойно се облегна назад, на лицето й се появи доволна усмивка, предизвикана вероятно от апашките подсвирквания, които се разнесоха наоколо.

— Нищо й няма на обстановката — рече. — Тези кретени скоро ще намерят някой друг, по когото да подсвиркват. Послушай ги малко и ще разбереш какъв им е проблемът — просто си мислят, че светът е декор, създаден да уплътни времето на голямото междучасие в проклетите им училища…

— Така е — кимна със сдържано раздразнение в гласа Тилис.

— Успокой се, Роджър, и казвай какво има.

— Той обядва с Рудолф Моравец.

— Какво?!

— Оня идиот Бреней организирал срещата, без да му каже нищо. Което означава, че тя е била по инициатива на Моравец. Както и да е… Върна се, изигра пиесата „Господи, колко беше досадно“, но после си призна всичко. Просто защото знаеше, че ще прочета новината в парцала на Найджъл Демпстър… — Тилис погълна уискито си и надигна халбата: — Наздраве.

— Наздраве.

— Веднага разбрах, че нещо става, но не можех да определя какво е. После той вдигна шум около номера „Не мога повече, отивам си у дома“ и сякаш между другото ми подхвърли инструкциите си за разследването. Това винаги го издава… На пръв поглед няма нищо общо нито с обяда, нито с Моравец!

— Какво разследване?

— Иска да му се докладва състоянието на здравеопазването в проклетата войска.

— Моля?

— Това е общата насока. По-специално се интересува от всички операции по трансплантиране на органи във военните болници. Кой ги е извършил, откъде са взети органите. С имена, адреси и всичко останало.

— Дали в момента си мислиш това, което мисля и аз?

— Мисля наистина, при това доста напрегнато. Но не мога да преценя колко мръсни са твоите мисли…

— Не по-мръсни от техните.

— Имаш предвид нелегалната продажба на органи, взети от донорите?

— Точно това имам предвид, Роджър. Нека за момент си представим, че вече сме спечелили следващите шибани общи избори и допуснем, че Моравец е надушил бизнеса, който се вихри в гадната армия на Великобритания, без обаче — о, небеса, дано да е така! — да знае със сигурност, че разни тъпи копелета си продават чарковете! Знаеш ли какво ще означава това? Означава, че можем да пратим шибаното правителство на химическо чистене в момента, в който го пожелаем! Представяш ли си това, Роджър?

— Наистина имаш мръсни мисли! — поклати глава Тилис.

— Зная, но не е ли прекрасно?

Мери Маккарти с мъка се натъпка в своя изгнил остин мини, износеният двигател оживя след продължителна старческа кашлица и понесе собственицата си към противоположния край на Лондон. Единият от фаровете не работеше и това караше идващите насреща шофьори постоянно да й сигнализират. Тя не им обръщаше никакво внимание, така постъпваше с повечето неща в живота, които считаше за тривиални.

Тръгна си преди Тилис, като не забрави да го поздрави за проницателността и да го вдъхнови за по-нататъшна дейност. Беше доволна да се измъкне не само защото бързаше да сподели получената информация, но и защото й беше трудно да издържа на глупавата суетност и важностите, които си придаваше тоя тип. Реакцията му на щедрите й хвалби само потвърждаваше това, което вече знаеше — Тилис е един обикновен глупак. Имаше навика да оприличава хората на птици или животни, тоя несъмнено беше пуяк.

Е, добре, нека се надува колкото ще, само да дава информация, помисли си тя и присви очи, тъй като насреща отново й примигнаха.

На лицето й се появи доволна усмивка. Много обичаше положението, в което се намираше точно сега — сама да реши на кого да предаде информацията, с която разполага. Поигра си малко с тази мисъл, но вече знаеше, че тя никога няма да стигне до лидера на партията. Щеше да я получи един човек, който, подобно на самата нея, стоеше на леви позиции и избягваше шумотевицата около себе си.

Точно така, рече си Мери. Той ще получи тази информация и ще направи необходимото за бламиране на правителството в долната камара на парламента. А когато това време настъпи, то автоматически ще му донесе и поста на лидер в партията. Което също така автоматически означаваше пост номер две за самата Мери Маккарти.

— Върви да се шибаш! — изруга тя поредния тип, който примига със светлините си насреща й, включи единствения си фар на дълги светлини и го остави в това положение.

Паркира непосредствено зад болницата Уестминстър и тръгна пеш. Никога не забравяше, че представлява интерес както за тайната полиция, така и за Специалния отдел, тъй като поддържаше тесни връзки с няколко радикални политици от Северна Ирландия, а освен това я подозираха във връзки и с терористи от ИРА.

Заобиколи квартала и влезе в болницата през главния вход. Качи се на втория етаж, поговори си малко с една сестра от ирландски произход, която й беше едновременно любовница и куриер. После се изниза през служебния изход.

Крайната цел на разходката й беше сградата на Парламента, по-точно един апартамент в съседство, който беше достатъчно близо до Биг Бен, за да се долавя музиката на хармониките, когато прозорците са отворени.

— Мери — представи се тя, след като натисна копчето на домофона.

— Трябваше да се обадиш.

— Важно е.

Вратата щракна и се отвори. Тя с пъшкане изкачи стълбите до горния етаж, дебелата й ръка не изпускаше парапета от тъмен махагон.

Той я чакаше на прага.

— Трябва да отслабнеш, момичето ми.

— Кажи нещо ново! — задъхано отвърна Мери.

Той отстъпи встрани да й стори път и погледна часовника си.

— Скоро трябва да тръгвам за Шепърдс Буш Грийн, ще говоря на митинг, организиран от работническите комитети на Министерството на здравеопазването. Трябва да се спре този процес на неконтролирана приватизация в отрасъла.

— Знам това. Нося ти нещо, което ще бъде от полза.

— Сядай, ще пиеш ли нещо?

— Бог да те благослови!

— Ирландско, както винаги?

Тя с благодарност прие щедро напълнената чаша и отпи една прилична глътка.

— Е?

Започна да говори.

Депутатът мълчаливо слушаше, изправен до тухлената камина. Ръката му несъзнателно си играеше с наредените върху лавицата снимки на политически лидери от Третия свят, всички в сребърни рамки и със съответните автографи. Най-странното беше, че някои от тях все още бяха живи и на власт…

Тя свърши и зачака преценката му.

Той взе чашата й и отново я напълни с уиски, този път с един пръст по-малко.

— Нали си зад волана?

Тя само кимна с глава.

— Уордлъв има две алтернативи — започна депутатът. — Първата е да проведе разследването на военните болници докрай, което означава да назовава имена, да предизвика смут в правителствените кръгове и да постави под съмнение собствената си кариера в тези кръгове. Вероятната му изгода също не е малка — от цялата работа може да излезе като потенциален лидер на своята партия.

— Май вече се чувства такъв — отбеляза Мери.

— Другата алтернатива е да писне и да хукне да се оплаква на Даунинг стрийт, като ни обвини в некоректна обработка на член от екипа му. Твоят информатор несъмнено си дава сметка, че името му ще изплува на повърхността, когато избухне скандалът, нали?

— Нищо подобно.

— Така ли? — изненадано я погледна членът на парламента. — Е, и това се случва понякога…

— Всички си плащаме определена цена.

— Една разрушена кариера е доста висока цена. Дали няма да се отметне?

Тя отвори напуканата си ръчна чантичка от евтин винил и измъкна от нея изненадващо крехък репортерски магнетофон.

— Направила си запис?

— Абсолютно пълен, включва дори телефонното му обаждане с молба за среща в една от хампстедските кръчми.

— Радвам се, че човек като теб е на наша страна.

— На твоя — поправи го тя. — Другите са продажници. Алчността за власт отдавна ги накара да забравят идеалите си.

— Така е — съгласи се той и очите му светнаха. — И всички ще запълзят обратно, когато видят храната на масата.

— На твоята маса!

— На която твоето място ще бъде винаги запазено, скъпа — тънко се усмихна политикът. — Ще дойдеш ли на митинга?

Мери Маккарти се усмихна на образа си в напуканото огледалце на миниавтомобила, което, както обикновено, изобщо не хващаше пространството зад колата. Не беше лошо, реши тя. Добре свършена нощна работа. След митинга ще отскочи до Нотинг Хил, там има едно кафене, в което е пълно с гладни момичета. Усмивката й се разшири. Е, ще нахрани някое… Особено ако не успее да пипне някоя сочна медицинска сестра на зелената поляна. Господи, колко съм възбудена! Намести се на паянтовата седалка, разкрачи дебелите си бутове, воланът се намести в дълбоката хралупа между огромния бюст и издутия корем. Месестото й лице продължаваше да грее в щастлива усмивка.

Зад волана на бързо движещото се в обратна посока маршрутно такси седеше натурализиран ямайски негър. По радиото го бяха посъветвали да заобиколи района на Шепърдс Буш, където вече се беше събрала голяма тълпа. Насреща му блесна самотен фар, включен на дълги и почти залепен за осовата линия. Той бързо свали прозореца и подложи лицето си на студената струя, готов да засипе с поток сочни ругатни проклетото шантаво копеле, подкарало мотоциклета си по осовата линия. Миг преди удара успя да зърне силуета на старото мини с неработещ фар откъм неговата страна. Не успя да види обаче как през строшеното стъкло излита дебела парцалива фигура и се стоварва върху асфалта с тежък, смразяващ кръвта тътен. Не видя и как малката кола се завъртя, отскочи в платното за насрещно движение и се преобърна.

Районът беше пълен с полиция заради предстоящия митинг. Само след секунда на мястото на катастрофата се появи униформен сержант, минута след него изскърцаха спирачките на две патрулни коли с включени сини лампи на покривите.

— Как се казвате? — задъхано извика сержантът, насочил се към човека, който вече ровеше във вехтата чантичка на Мери Маккарти. Един друг тип беше натикал главата си в обърнатата на една страна кола. Без да си прави труда да погледне зад себе си, той извади кожена калъфка със служебна карта и я тикна под носа на сержанта.

— О — отстъпи крачка назад униформеният.

— Мъртва е — обяви онзи, който ровеше в чантичката, и спокойно прибра в джоба си тефтерче и някакви писма. — Шофьорът на другата кола — също — после подаде на колегата си портативен касетофон, онзи надяна слушалките и заслуша с безизразно лице.

— На стари години стана сръчна — промърмори тоя с чантичката и с гримаса на отвращение се зае да оглежда неподвижната фигура в краката си, която приличаше на парцалена кукла. — Да не повярва човек, че ще вземе да използва и технически средства!

— Значи сте я следили? — попита младият сержант и почтително се дръпна настрана. Колегите му вече се бяха заели да разпръскват тълпата зяпачи и се готвеха да направят протокол. Това беше първата му среща с тайнствения свят на МИ-5.

— Не нея, а него — отвърна сякаш на себе си агентът. — Дебелата Мери просто не е избрала подходящ ден за бизнес… Не устояхме на изкушението и тръгнахме подире й. Утре да беше станало, никой нямаше да й обърне внимание, а и едва ли щяхме да имаме хора… — погледна младия полицай и се усмихна: — Нали знаете? Съкращенията на държавните служители… — От парка долетяха високо скандирани протестни лозунги, последвани от бурни викове и ръкопляскания, с които несъмнено беше ознаменувана появата на главния оратор. — Все същото, а?

— Хартрампф? — сърдито излая Рудолф Моравец в слушалката на един от телефоните, които покриваха широкото му бюро в „Уърлд Комюникейшън“. — Докторът, на когото е писала Еленър Хейл? Психиатър? Ти да не си се побъркала?! Веднага го разкарай оттам!

— Той прибягна до хипноза… — опита се да обясни Джейн Хейвършам.

— Казах вече! Веднага го разкарай от тоя Хартрампф!

— Няма да стане. Решението да дойдем тук беше на Адам и то е правилно. Хартрампф знае какво прави и Адам започва да си припомня миналото…

— Дали наистина знае какво прави? — прогърмя Моравец. — Ами ако се зарови прекалено надълбоко и изтрие способността му да предсказва бъдещето? Тогава Адам ще стане нормален човек, а ние ще си хапем задниците!

— Подобен риск действително съществува, но трябва да го направим… За доброто на Адам…

— Нямам нищо против, но първо трябва да се възползваме от способностите му. Какво ти става, момиче? Нима си готова да подложиш на риск шанс, който идва един път в живота? Не можеш да бъдеш сигурна нито докъде се простират способностите му, нито в тяхната здравина!

— Моля те да ме изслушаш. Всяка секунда в това състояние носи огромни страдания на Адам. Хартрампф може да облекчи отчасти тези страдания, благодарение на професионалното си умение… Все още не сме открили истинската му самоличност, но сме много близо до целта. С помощта на хипнозата разбрахме, че е бил офицер от десантните части на Кралския военноморски флот. Бил е оставен да умре на склона на някакъв ледник в Южна Джорджия, това се е случило още в началото на Фолклендската война… Катастрофа с хеликоптер, той единствен е оцелял…

— Сега пък ти ме изслушай! Днес положих началото на служебно разследване от най-високо място. Ако всичко върви както трябва, много скоро ще бъдем изправени пред остра политическа криза. Едно правителство, което винаги е парадирало с безупречна политика по отношение на човешките права, ще трябва да се защитава срещу такива обвинения, пред които насилственото психиатрично лечение на дисиденти от страна на Кремъл изглежда наистина като хуманна грижа! Зарежи емоциите и използвай главата си! В скандала несъмнено ще бъдат замесени много хора с медицинска професия. Затова трябва задължително да държим Адам по-далеч от всякакви доктори, с изключение на онези, които държа в джоба си!

— Хартрампф успя да осъществи пробив. Адам желае да продължи с хипнотичната терапия. Ако се обявя срещу тях, положително ще го изгубим завинаги. Аз съм единствената връзка между него и цялата ни операция. Знаеш отлично как стоят нещата от юридическа гледна точка, нали? Никой съд няма да признае за редовен договора, подписан от него в сегашното му състояние. Ще те държа в течение на всичко. Съжалявам, но друга алтернатива просто нямаме…

Линията прекъсна.

Моравец вдигна слушалката на един от специалните си телефони и бързо набра номера.

— Чапмън? Спешна, абсолютно спешна задача! Слушай внимателно: събираш най-добрите си хора и изравяш всичко, което се знае за някой си доктор Ерих Хартрампф, в момента пенсионер. Живее в Лондон, площад Ийтън. Поддържал е връзка с Еленър Хейл, починала преди няколко дни в собствения си дом Ретмур Фарм, в Дартмур… Вероятно при нещастен случай. Новината за смъртта й беше отразена от националните медии, по време на войната е била награждавана с медали за храброст… Искам да разбера всичко за тази връзка, разходите са без значение. Ще докладваш лично.

В интеркома прозвуча гласът на секретарката му:

— Доктор Ливзи на втора линия. От клиниката „Блекуотър“ в Камбърли. Твърди, че е получил номера ви от госпожица Хейвършам.

— Свържете ме.

Гласът с американски акцент беше дълбоко угрижен:

— Господин Рудолф Моравец? Съжалявам, че ви безпокоя, сър. Зная, че сте зает човек и ще бъда кратък. Цяла сутрин се опитвам да вляза във връзка с Джейн Хейвършам. Работата е спешна и се отнася до приятеля й. Беше оставила телефона ви записан на секретаря у дома си.

— Оставете извиненията, докторе. Случайно този приятел да се нарича Даниел Хейл?

— Значи го познавате, така ли?

— Джейн работи върху предаване за него, което ще бъде излъчено по мой сателитен канал.

— Мога ли да се свържа по някакъв начин с Даниел или госпожица Хейвършам?

— Доктор Ливзи, аз притежавам договор за изключителни права над Даниел Хейл и неговите способности и това автоматически повишава загрижеността ми за неговото здраве.

— Естествено — хладно отвърна Ливзи. — Предполагам, че вече сте назначили специален медицински екип. Но тази сутрин получих резултатите от изследванията, които му направих, докато беше в клиниката. И оттогава насам не съм престанал да ги обработвам…

Моравец запази мълчание.

— Разбирам вашата предпазливост, сър — подхвърли Ливзи. — Една ваксина, извлечена от кръвта на Даниел, вероятно ще струва цяло състояние… Това е достатъчно, нали? Предполагам, че вече говоря с търговеца, който ще сключи изгодни договори с куп фармацевтични концерни… Винаги става така — аз върша черната работа, а друг обира каймака!

Моравец извъртя стола си така, че да вижда цялата внушителна панорама на централната част на Лондон и извиващата се като змия сребърна ивица на Темза.

— Не съм толкова алчен, колкото ме изкарват враговете ми, докторе — промърмори той. — Вероятно някои подробности от вашите лабораторни анализи се различават съществено от работата, която свърших тук… Бихме могли да стигнем до някакво финансово споразумение, разбира се. Хонорар, процент — все нещо ще измислим. Ако случаят е такъв, какъвто го представяте, разбира се…

— Няма проблеми — оживи се гласът на Ливзи. — По всяко време можете да разполагате с моите резултати. Съмнявам се обаче, че те съществено се различават от вашите… Много бих искал да видя лицата им, когато открият какъв потенциал се крие в кръвната картина на Даниел…

— Страхувам се, че не съм в течение — промърмори Моравец.

— А би трябвало да сте, сър. Човек не се сблъсква всеки ден с реалната възможност да унищожи вирус убиец, какъвто например е вирусът на СПИН…

Моравец скочи на крака и погледна към панорамата, която се разстилаше трийсет и два етажа под него.

— Докторе! Не бива да подценявате собствения си труд. Най-добре вземете резултатите си и елате в Лондон. Обещавам, че пътуването ви няма да е безрезултатно. Ще ви направя и едно конкретно предложение: за утре сутринта вече имам уговорена среща със своя консултант по медицинските въпроси. Вероятно сте чували за доктор Джеймс Шайрър?

— О, разбира се, сър. Редовно следя специализираното му предаване по телевизията. Много ми хареса последното — „Божествено проклятие“. Отлично предаване!

— Да. Ако желаете да присъствате на тази среща, веднага ще наредя на секретарката си да ви прати кола и да уреди всичко останало…

— Ще дойда. С нетърпение очаквам срещата си с вас.

— Аз също, доктор Ливзи.

Моравец остави слушалката и моментално се свърза с личния си съветник:

— Клиниката „Блекуотър“, град Камбърли. Вече разполагаме с базисна информация. Искам сводка с текущото финансово състояние на заведението и личните доходи на доктор Реймънд Ливзи, един от собствениците. Ще ми я пратиш довечера, в мансардния апартамент на Риджънтс парк. В осем ще бъда там.

Остави слушалката и отново се извърна с лице към панорамата зад стъклото. Значи са открили лекарство срещу „Божественото проклятие“, но и него пазят в тайна! И кой знае още какво! Е, добре, милосърдието може би наистина е божи дар, но информацията се купува на пазара. На лицето му се появи широка усмивка. Властта наистина е магия! Пипнеш ли я здраво, бремето на годините изчезва и пак ставаш млад! Очите му се насочиха оттатък реката. Това е светът. Старият, непроменен свят. Но с него вече е свършено. Родило се е нещо ново, нещо коренно различно. Сътворено, създадено по пътя на генното инженерство — все едно, важен е крайният резултат. И вече нищо не може да бъде същото… В съзнанието му изплува отдавна забравен образ, стаил се там от годините на детството. Не беше образ на жив човек, а на рисунка от някакъв плакат. Видя го съвсем ясно: вълниста руса коса, красиви и благородни черти, бледосините очи гледаха уверено напред, в далечното бъдеще. После видя и себе си. Увито в дрипи хлапе, отправило поглед в това съвършено лице, почувствало с нова сила безнадеждността на собственото си състояние. Кой знае защо този образ беше по-силен и по-въздействащ дори от вилнеещата наоколо война, която унищожи родината и семейството му, а заедно с тях и по-голямата част от народа му…

Отново видя това лице, или по-скоро неговия двойник от плът и кръв. Вчера. Лице, което гледа в бъдещето. Забрави миналото, възползвай се от бъдещето! Ами ако миналото вече е оформило бъдещето? Тогава направи всичко възможно да се идентифицираш с мъжа от плаката, а не с дрипавото хлапе с куркащи от глад черва и отчаяние в очите!

А още по-добре е да бъдеш онзи, който притежава достатъчно власт, за да лепне това лице на нов плакат и да го закове на стената!

Докосна бутона на интеркома и кратко нареди:

— Свържете ме с доктор Шайрър.

— В момента се намира във вила „Марбела“, сър — поясни ясният и мелодичен глас на секретарката. — Вчера замина от летище Хийтроу… Заедно с приятелката си.

— Веднага го върнете обратно, но сам. Наемете самолет или използвайте чартърен полет, без документирани следи, които могат да доведат до корпорацията.

— Разбирам.

— Веднага да бъде докаран в мансардните апартаменти на Риджънтс парк. Довечера да е там.

— Ще бъде изпълнено, сър.

Моравец остана неподвижен на стола, умът му напрегнато работеше. СПИН. Генно инженерство… Дали са открили лекарство, или просто са поправили собствената си грешка? Случайно или нарочно е станало това? Пред очите му отново изплува лицето от плаката, главата му се изпълни с неясно ехо. Насоченост към определена социална прослойка, окачествена като „нежелана“? Или селективно унищожение по „естествен“ път? Това, което са в състояние да сторят на една социална група, лесно може да бъде приложено и върху останалите. И докъде ще стигнат?

Набра още един телефонен номер. Седалището на тази агенция се намираше в лондонския квартал „Виктория“, но от експертните й услуги се ползваше половината свят, особено когато ставаше въпрос за терор и конспирации. Моравец имаше абсолютно доверие в способностите на тази агенция, беше готов да заложи дори живота си за нея. Всъщност, вече го беше направил, тъй като именно тя му осигуряваше екипа бодигардове, който го охраняваше двайсет и четири часа в денонощието. Само тази агенция беше в състояние да пази новата му и изключително ценна инвестиция.

Адам внимателно отпи глътка бургундско от единствената чаша, която му позволи Хартрампф. Тръпчив, приятен вкус. Купища спомени, бледи и неясни като призраци. Разлетяха се в хладния мрак на съзнанието му като искри от тлееща жарава.

— Добре ли си, Адам? — попита го Джейн, която внимателно го наблюдаваше.

— Може би това вино е твърде силно за теб — рече Хартрампф и отсипа в малка чашка глътчица леко бяло рейнско вино от бутилката до себе си. — Я опитай това.

— Скоро ще научим истинското ти име — окуражително му се усмихна Джейн.

Адам опита новото питие и образите в главата му изведнъж станаха други, далеч по-ясни и релефни. Хората пред очите му продължаваха да бъдат непознати, но виното и тежките удобни мебели изведнъж му се сториха познати. Може би не точно познати, но някак удобни… Отпи още една глътка, после опразни малката чашка и уверено я поднесе на домакина:

— Bitte?

Джейн зяпна насреща му, а Хартрампф спокойно посегна към бутилката. Сякаш изобщо не забеляза употребата на родния му език.

Возеше се във влак, въздухът беше напоен с миризмата на пара и сажди. Въпреки това долавяше уханието на морето. Локомотивът дръпна рязко напред, колелата на вагоните приплъзнаха за момент, после покорно се затъркаляха. Тревожеше се за куфара, изправен в багажника над главата му. Беше тежък и положително би наранил някого, ако вземе да падне. А него би окачил на въжето. Не с тежестта, а със съдържанието си. За нелегален радиопредавател наказанието беше само едно — смърт. Вече пътуваха, панорамата зад прозорците беше прекрасна. Слънцето и едва доловимата миризма на дим, която долиташе през спуснатото стъкло, го накараха да си припомни студентските години. Пътуваше постоянно до университета в Хайделберг. Трета класа, но това нямаше никакво значение. Появата на униформен мъж във вагона накара сърцето му да пропусне един такт. Но той поиска само билета му. Не свободата му, не живота…

— Адам? — загрижено се обади Джейн. — Сигурен ли си, че всичко е наред?

— Да — отвърна той, макар да беше сигурен, че влакът го отнася към смъртта и няма никакъв начин да скочи от него.

— Има нужда от почивка — обади се Хартрампф. — Трябва да поспи.

— Ще спим заедно — стана Джейн и пристъпи към него. — Не се безпокой, ще бъда там, край теб…

Тук, а не там, поправи я безмълвно той.

Доктор Джеймс Шайрър пристигна в двойния мезонет с прекрасна гледка към Риджънтс парк, който служеше за официална квартира на гостите, поканени от корпорацията „Уърлд Комюникейшънс“. Беше уморен и ядосан, настроението му още повече се развали, когато разбра, че Моравец го няма.

— За вас е определен синият апартамент, докторе — съобщи му икономът.

Облечен в черно сако и раиран панталон, той беше точно копие на директор на скъп хотел. Какъвто всъщност беше, преди да продаде на Рудолф Моравец своите познания и дискретност, а дори и душата си.

— За мен е определена кучешката колиба на двора, приятел — сопнато отвърна Шайрър — раздразнителен на вид шотландец с рижа четина, ясно издаваща какво характерче дреме под нея. — Къде си държи пурите и брендито тоя тип?

— За вас е приготвена вечеря, докторе.

— Това няма нищо общо с въпроса ми, приятел!

В този момент влезе Моравец. Махна с ръка на иконома, хвана с другата китката на Шайрър и го поведе към зимната градина, от която се разкриваше отлична гледка към парка. Дори не направи опит да се извини за закъснението.

— Гледай да предложиш основателни причини за волността, която прояви! — заплашително промърмори шотландецът.

Моравец посочи редицата плетени столове.

— Сядай и си отваряй ушите! Ако забравиш мадамата си, докато слушаш за какво съм те извикал, имаш всички шансове да получиш толкова пари, че да я накараш да се замисли, преди да ти слага рога зад гърба. И пак ще ти останат достатъчно, за да не усетиш издръжката, която ще поиска жена ти след развода!

— Имам нужда от едно питие! — промърмори Шайрър. — Винаги се чувствам така след полет…

— А аз имам нужда от твоя мозък. Затова — нито капка алкохол, преди да сме свършили! А това може да стане и чак в края на уикенда! Ще уредя да ти пратят някоя мадама, за да се укротиш…

— Не, благодаря. Напоследък такива мадами са доста опасни.

— Така е — кимна с напрегната усмивка Моравец. — И именно по тази причина си тук. Какво би дал за кръвна проба, чиито антитела могат да унищожат напълно вируса на СПИН?

— Дясната си ръка! — без колебание отвърна Шайрър. — Плюс всичко останало, с изключение на органите ми за възпроизвеждане. Както се досещаш — за да мога да опитам лично ефекта на новия продукт! Какви глупости дрънкаш, Рудолф?

— Утре сутринта ще се срещнеш и разговаряш с един млад и чернокож американски лекар, който по всяка вероятност е открил пътя към съмнителния ти рай.

— Преметнали са те, приятел.

— Ти си авторитетът, който ще определи това. Макар да съм убеден, че не са ме преметнали…

— Просто ей така? Тук? Няма що — прекрасна лаборатория!

— Нямам нужда от пълни лабораторни анализи, с тях по-късно ще се занимаваме. Ще ти бъде доставено всичко, което пожелаеш. Искам да получа отговора на един прост въпрос: различава ли се мострата, която ще подложиш на изследване, от обикновената човешка кръв?

— Какво означава обикновена? Незаразена? От най-разпространената кръвна група? Какво?

— Търся различие. Дребно и едва забележимо, също и огромно, очевидно различие… Не съм специалист.

— Различие в смисъл на анормални отклонения?

— Може би.

— Мутация?

— Възможно е.

— Сигурен ли си, че става въпрос за човешка кръв? А не за проба, взета от опитни животни? Генетични опити ли са това? Химерата на биолозите?

— Какво точно означава това?

— Организъм, изграден от две генетично различни части.

— Не, мисля, че търся нещо, което е по-близко до човека, до съвършения човек…

Шайрър се приведе напред, пъргавите му кафяви очи се заковаха върху лицето на магната.

— Открили сте някой нещастник, който играе непозволена игра, така ли? Генетична игра, която може да превърне в реалност най-ужасните ни кошмари и да запрати човечеството обратно в първобитното му състояние?

— Е, това вече е преувеличено…

— Тъй ли? Ами я кажи тогава колко време беше необходимо на вируса на СПИН да се появи сред нашего брата? И колко са заразените до днес? Преувеличено, казваш… Добре де, защо спря? Карай нататък — кой е тоя задник? Черното чудо на американската медицина? Или той е само момчето за доставка…

— Не зная.

— Тогава си направи труда да узнаеш. Така ще е най-добре за всички. Генното инженерство без ръкавици и зад заключена врата може да се окаже опасна работа, приятел!

— Говори ли ти нещо името Хартрампф?

— Ерих Хартрампф? Във връзка с това, което току-що надрънка? Генетично изследване, което ще ни върне обратно в мрачното Средновековие? Признавам, че не мога да направя връзката. Чувал съм за него, но имам чувството, че е бил съученик на Менделеев… Тоест — началото на петдесетте, още преди Уотсън и Крик[3] да създадат своята концепция за моделирането и да ни научат как да работим рационално… Хартрампф е напуснал техния екип, просто решил, че в психиатрията има повече хляб. И това наистина е така. Отлетял в Обетованата земя. Както се досещаш, не онази в Израел, а в Америка!

— Драстична промяна, а?

— Тогава — може би. Но днес не. Според много хора основната цел на генното инженерство е да бъде създадено нещо, което максимално се доближава до съвършенството. Включително нормите на поведение. Особено нормите на поведение. Ето ти пример — широкомащабното генно инженерство със социална насоченост има всички шансове след едно поколение да опразни затворите ни, а след още едно — да ги направи излишни. Лично аз не вярвам в това, но моето мнение в случая не е от особено значение. Аз все си мисля, че ще напълним света с ужасно скучни и еднакви хора. Както и да е. Отвъд океана Хартрампф направи не само пачка, но и се запозна с влиятелни хора. Момчетата от Пентагона. Чух слухове, че бил ръководител на някаква особена секретна програма с огромен бюджет. Телекинеза, неща от тоя сорт… Янките и руснаците харчат повече пари за изследване на паранормалните явления — тъй наречената парапсихология, отколкото ние за издръжка на жалките си болници. Убедени са, че оръжията от следващото поколение ще бъдат управлявани от човешката мисъл, разградена на импулси и вързана за компютър. Съвсем сериозно работят в тази насока и като нищо ще излязат прави. Имаш ли достатъчно пари, всичко ще изобретиш!

— Можеш да получиш питието си — изправи се Моравец.

— Че какво толкова ти казах?

— Една дума.

— Коя дума?

— Няма да ме разбереш на този етап. Имах нужда от връзка и ти току-що ми я даде. Паранормално. Дори нищо да не излезе от тази история със СПИН-а, ти пак си осигури хонорара до края на годината!

— Не знам какво търсиш, но питието ще приема — ухили се шотландецът. — Едно тройно бренди!

— Скоро ще разбереш какво търся — промърмори Моравец, взе кристалната гарафа от барчето в ъгъла на терасата и напълни чашата му с бренди.

— Хей, Рудолф, ти май знаеш кой се занимава с незаконни експерименти, а?

Моравец се извърна и подаде чашата на Шайрър. Доближи нос до своята и насочи поглед към тъмната грамада на парка, в която светеха единствено лампите на входа на зоологическата градина. Стори му се, че чува болезнените крясъци на затворените в клетка зверове. Същевременно си даваше сметка, че това е плод на въображението му. Зимната градина беше буквално изолирана от външни шумове, нищо не можеше да проникне тук.

— Още не — тихо отвърна той.

[1] В английските министерства постът заместник-министър не съществува. Вместо него има министри, които отговарят за отделните ресори. — Б.пр. ↑

[2] Скандал с министъра на отбраната на страната през 70-те години, принуден да подаде оставка заради връзката си с проститутка. — Б.пр. ↑

[3] Създатели на пространствения модел на ДНК. — Б.пр. ↑

Осма глава

— Време е да тръгваме, момче — обади се Джордж Хауърд.

— Ти никога ли не спиш? — промърмори Люин и с мъка се надигна от разнебитеното кресло в студената къща на стареца. Извади една-две таблетки амфетамини и ги погълна без вода.

— Гледам, че непрекъснато гълташ тези хапчета, момче — обади се Джордж. — Свикнал си, защото те държат буден, нали? По време на войната ни тъпчеха с такива… Аз съм стара кримка и нямам проблеми със спането. Мога да дремна две минутки без изобщо да ме усетиш… Но все едно че съм спал цели два часа. Защото знам как да го правя.

— Ти си бил страхотен бе, Джордж! Сигурно цял живот това си повтаряш!

— Добре е, че имаш желание да се заяждаш — усмихна се Джордж. — Това ще ти е необходимо.

Люин хвърли един поглед на часовника си.

— Точно един през нощта — уведоми го Джордж Хауърд. — В два и половина ще сме там. По това време всеки се одремва, постовете им също не правят изключение… Ще стигнем доста близо с хубавата ти каручка. Но не прекалено близо. Доколкото знам, те имат апаратура, с която улавят звука от приближаващи се автомобили. Никога не са били изненадани…

— Което означава, че ще вървим пеша, така ли?

— Точно така, синко. Мен всички ме знаят като голям любител на разходките.

— Гледай само да не се изгубим из тия пущинаци или да не затънем в някой гьол.

— Някой път и прасетата летят, синко…

— Ами, потъват в калта точно като нас!

Хауърд се засмя.

— Добре, сега ще пием по чаша чай, ще хапнем по един сандвич и потегляме. Съгласен ли си?

— Кой ще бъде мамичка?

— Аз държа пищова, момче.

— Вече можеш да го прибереш.

— Ще стане когато аз преценя това.

След петнайсет минути вече бяха на път. Инструкциите на Хауърд бяха точни и ясни, джипът се понесе на юг през тресавищата.

Устата на Люин беше напълно пресъхнала от амфетамините, нямаше слюнка дори за преглъщане. Плачеше му се за халба бира, макар да знаеше, че стомахът му веднага ще я върне обратно.

Къде ли е Питър Фоли, буден ли е, запита се той. Вероятно не. Бедният, вече остарява. Аз не искам да стигам дотам. Ще карам на пълни обороти, ако ще да рухна още на трийсет. Старческите домове не са за мен…

— След малко пътят свършва — обади се Хауърд. — Но това няма значение, има достатъчно добри коловози, прокарани през блатата.

— Страхотно!

— Някога използвал ли си такова нещо, синко? — попита Джордж и размаха люгера пред очите на Люин.

— Аз съм репортер, а не проклет разбойник като Били Хлапето!

— И аз тъй си помислих. По едно време ми хрумна да ти го дам, като слезеш в дупката, но такова желязо повече ще ти пречи, отколкото ще ти помага.

— Значи допускаш, че ще ми трябва, а? — рязко се извърна да го погледне Люин. — Нали уж щяхме да се правим на невинни, заблудени граждани?

— Ти ще се правиш на такъв, момчето ми. Аз просто ще си седя и ще те чакам да излезеш.

— Това не е отговор, Джордж!

Хауърд сви рамене.

— Всичко зависи от това, което крият под земята…

— А то, ако твоите снимки са истински, е нещо такова, което може да докара сред блатата членове на кабинета, при това посред нощ!

— Знаеш какво мисля по въпроса.

— Скривалище за властимащите? Не го виждам, Джордж. Няма как да се доберат дотук навреме. Дори да пътуват с хеликоптер, пак ще им трябва доста ранно предупреждение. За четири минути не могат да долетят от Лондон до тая дупка. А според изчисленията, при внезапно ядрено нападение ще разполагат точно с толкова.

— Войните не започват по този начин, момче. Има предварителна подготовка, виждал си я по телевизията. Тонове напрежение, размяна на дипломатически ноти, накрая някой поставя ултиматум. Ако си направи труда, разбира се. А копелдаците, които са си направили резервацията за нашата дупка, хич няма да чакат твоите четири минути. Те са за нещастниците като теб и мен. Опре ли ножът до кокала, пак ще има доста обикаляне по ринга, докато някой се реши да нанесе удар. Такава ни е природата, синко. А когато ножът опре до кокала, няма да се различаваме кой знае колко от животните. Инстинкт.

Джипът хлътна в някаква дълбока дупка, купето му рязко се разклати.

— По дяволите! — изруга Люин.

— Оттук нататък ще е все така — ухили се Хауърд.

— Надявам се, че си сложил предпазителя на тая антика, дето я държиш! — изръмжа Люин.

— Никога не го слагам — поклати глава Джордж. — Все едно да оправяш някоя мадама с презерватив!

— Напоследък мадамите ги оправят само с презерватив, Джордж! — сопна му се Люин. — Не сте ли чували за СПИН тук, сред проклетите блата?

— Личното ми мнение е, че хората се заразяват сами с тая настинка — поклати глава Джордж. — Не се безпокой, аз мога да се оправям с оръжието толкова лесно, колкото ти се оправяш с твоите хапчета…

— Майната ти!

— Изключи мотора и остави колата да спре — нареди с безизразен глас Хауърд.

— Какво?!

— Глух ли си? Направи го, при това веднага! Угаси и фаровете!

Люин се подчини и попита:

— Какво става?

— Надявам се нищо. Бъбрим си ние с теб, а не виждам къде сме стигнали…

— Близо ли сме?

— На около две мили.

— Две мили! Мили боже, навън е тъмно като в рог! Дори краката си не можем да видим!

Хауърд дръпна ципа на брезентовата раница, която беше оставил на пода на колата.

— Ще ги видим, момче.

— Фенерчета? Ще ни забележат от километри!

— Няма, момче. Под земята няма да ни забележат. Нали ти казах, че съм открил откъде се влиза. Един изоставен рудник. Още преди няколко месеца монтирах въже с макара в главната шахта… Долу има много тунели, всички водят в различни посоки. Ония типове не допускат някой да си пъхне носа в подобна дупка и умно са решили да използват тунелите за вентилационни шахти… Ама аз съм по-умен от тях, нали? Точно през тези шахти ще се добереш до тях сега…

Люин остана неподвижен на мястото си.

— За пръв път споменаваш, че трябва да се слиза в някакъв рудник — отбеляза той.

— Не си ме попитал, синко — отвърна Хауърд. — Какво, да не би да страдаш от клаустрофобия?

— Не, но преди време ми се наложи да сляза в един такъв рудник и за малко да си остана там за вечни времена…

— Да, ама сега аз съм тук и ще ти стискам палци.

— Майната ти, Джордж!

— Не бива да говориш така на човека, който ще те направи прочут, момче!

Люгерът проблесна в мрака, хладното му дуло се притисна в лицето на Люин.

— Няма връщане назад, синко — прошепна старецът. — Стигнахме до тук, трябва да извървим и останалата част от пътя… Остави ключовете на таблото.

Люин слезе от джипа, спъна се в тъмното и усети изненадващо силните ръце на Джордж, които го задържаха на крака. На фона на обсипаното със звезди небе се очертаваше силуетът на полусрутена постройка от гранит, по всяка вероятност някогашното машинно отделение на рудника. Коминът й стърчеше като обвинително насочен пръст на бога и сякаш напомняше за ликвидирането на един цял отрасъл, лишило хиляди хора от препитание. Наоколо се издигаха мрачни скали, сякаш нарочно поставени там, за да всяват ужас в душите на случайните посетители. Лунен пейзаж, черен като смъртта. Младежът се почувства изоставен, сякаш беше последният жив обитател на тази планета, наоколо нямаше нищо, единствен бог знаеше какво се крие под краката му.

Запечатай всичко в съзнанието си, заповяда си безмълвно Люин. Запечатай го там завинаги и така ще преодолееш ужаса. Милтън е открил този способ преди векове, ти просто следваш стъпките му, едва сега разбираш какво е искал да каже с думите, от които винаги те бяха побиваха тръпки:

Прокълнат остров, мрачни химери, назъбени скали…

Грозна, зееща паст… Вратата на Ада…

Ето я тази врата, ей там, насреща…

— Ще включим фенерчетата, когато влезем вътре — предупреди го Хауърд. — Трябва да спреш тези хапчета, синко, нервите ти ще се скъсат…

Силните му пръсти се увиха около китката на Люин и го поведоха към полусрутената постройка. Сякаш старецът беше усетил намерението му да се обърне и да хукне да бяга.

— Макарата е малко по-нататък, здрава и надеждна…

— Нали каза, че никога не си влизал там? — остро попита Люин. Гласът му издайнически потрепна, но той вече не беше в състояние да го постави под контрол.

— Там наистина не съм влизал, синко — кротко поясни Хауърд. — Но в рудника съм бил много пъти…

— Тогава какви ги дрънкаше за прикрития и дупки, през които си чувал бръмчене?

— Не съм дрънкал празни приказки, синко. От прикритието правех снимките, вече ти казах това в кръчмата. А знаеш ли къде да си сложиш ухото, ще чуеш и бръмченето… Ей там, долу…

— Какво значи долу? — нервно попита Люин.

— Шахтата е дълбока около петстотин метра — уточни Хауърд.

— Петстотин метра?! Които трябва да преодолея, увиснал на твоята ръчно правена макара само с едно фенерче в ръце? Бог знае колко дъжд и сняг е валял отгоре й! Ти наистина си побъркан!

— Спокойно. Казах ти колко е дълбока шахтата. Но в стените й има многобройни тунели, нашата цел ще бъдат онези от тях, които са приблизително на една трета от тази дълбочина… Здрави и солидни като нова къща!

— Дано да не е като твоята! — язвително процеди Люин. — Имам чувството, че един по-як ритник й стига!

— Охо, значи все още не си изгубил чувството си за хумор!

— Да си ме чул да се смея?

— Слушай сега. Макарата и въжето са професионална изработка, от тези, които ползват алпинистите. Гепих ги от планинско спасителната служба в Принстаун, те после си купиха нови… Здрава работа, дългогодишна гаранция.

— Май отдавна плачеш за дартмурския пандиз!

— Мислят ме за смахнато старче, което си търси акъла из тресавищата — ухили се Хауърд. — Никой не ми обръща внимание. Дори убийство да извърша, пак ще се отърва!

— Аха, и си решил да почнеш с мен!

— Ти няма от какво да се безпокоиш. Ще те пазя.

— Ох, сега вече ми олекна!

— Ще се спуснеш пръв, синко.

— Майната ти!

— Съжалявам, но така ще бъде. Прави каквото ти казвам и нищо няма да ти се случи. — Хауърд включи фенерчето си: — Ей я там макарата… Иди при нея и не гледай надолу.

— Ох, мамичко!

— Пак ти повтарям: не гледай надолу.

Люин имаше чувството, че никога вече няма да може да се помръдне. Закован на метър от макарата, ще си стои тук, докато краката му омекнат и се претърколи в бездънната дупка.

— Имаш чувството, че те засмуква, нали, синко? Мисли си, че е дълбока два метра, и толкоз. Умът обича нещата, с които може да се справя… Само така ще го прелъжеш…

— Гробовете са дълбоки два метра! — дрезгаво изграчи Люин.

— Така е — отвърна Хауърд и пристъпи към него. — Първо раницата, ей тук, през гърдите… А сега преметни въжето… Добре. Готов си. Почвай, бавно и внимателно…

— Няма да сляза там!

— Ще слезеш, разбира се. Нали затова си тук?

— Слез ти! Ще ти платя колкото поискаш! Моля те!

— Много съм голям, синко. Само човек с твоя ръст може да се промъкне през вентилационните отвори. А съм и много стар. Ще взема да се схвана и ще си остана там до края на войната!

— До края на войната ли? — втренчи се в него Люин. — Войната отдавна свърши, стари глупако!

— Аха, виждам, че вече се чувстваш по-добре. Дръж се здраво, точно така…

Люин неволно изкрещя, ръцете му се вкопчиха във въжето, краката му увиснаха над черната дупка.

Хауърд, увил края на въжето около кръста си, силно го удари.

— Тихо! — просъска той. — Тук всеки звук се чува на километри! Престани да се люлееш, защото въжето може да се измъкне от макарата и тогава сбогом!

Люин престана да рита и бавно се завъртя около оста си. Беше абсолютно сигурен, че ще умре. Предпазната кука се беше забила дълбоко в тялото му, но той имаше чувството, че всеки момент ще се откачи.

Понесе се надолу, от устата му се изтръгна нов писък на ужас.

Хауърд отмерваше дълбочината с помощта на възлите, които беше направил на въжето. След няколко секунди прекрати спускането, сложи предпазната спирачка на макарата и се надвеси над ръба на дупката.

— Чуваш ли ме?

От непрогледния мрак долетя някакво неясно гъргорене. Старецът протегна ръка надолу и включи фенерчето си.

Лицето на Люин, бяло като тебешир и обсипано със ситни капчици пот, бавно се повдигна нагоре.

— Всичко е наред, синко — просъска Хауърд. — Няма от какво да се безпокоиш. Сега се завърти половин метър вдясно и ще видиш галерията на второто ниво.

Лицето продължаваше да се белее нагоре, паниката в очите му нарастваше.

— Синко! Ако не го направиш веднага, можеш да се считаш за покойник! Чуваш ли ме?

Тялото на Люин бавно започна да се завърта.

— Точно така, отлично! Продължавай. Още малко и си готов. Ако не си точно срещу галерията, протегни крака напред… Така няма да си строшиш главата…

— Майната ти, Джордж! — изрева отдолу Люин.

— Така те искам, момчето ми! — ухили се Хауърд. — Вляво от теб трябва да има предпазна скоба, забита в стената. Хвани се за нея и се придърпай в галерията. Много добре. Отлично! Вече можеш да си починеш, поеми си дълбоко дъх и се успокой… Но първо се откачи от въжето. — Леко подръпна, усети, че въжето е свободно, и започна да го изтегля нагоре. — Чуваш ли ме?

— Ще те чувам по-добре, когато си смъкнеш задника тук! — долетя приглушеният отговор на Люин.

— Аз няма да сляза долу, синко.

— Какво?!

— Размислих и стигнах до заключението, че ще бъдеш по-сигурен, ако остана тук, горе…

— Аз ще бъда по-сигурен, така ли?! Я престани да се занасяш, Джордж!

— В раницата съм поставил фотоапарата и всички указания, които могат да ти потрябват. Плюс манерка с вода, дъвка, бисквити и цигари…

— Да не съм тръгнал на екскурзия бе!

— Слушай какво ще ти кажа, синко. Какво ще стане, ако сляза заедно с теб, а те вземат, че намерят въжето и го хвърлят на дъното на шахтата?

— Джордж! Дърти мръснико! Искаш да ми кажеш, че трябва сам да се оправям, ако ме пипнат, а?

— След като така виждаш нещата…

— Слизай долу!

— Няма да сляза.

— Джордж!

— Сам си, всичко зависи от теб. Действай.

— Хвърли ми куката!

— Само след като направиш снимките.

— Моля те, Джордж!

— Така доникъде няма да я докараме, синко. Иди да свършиш работата. Колкото по-бързо приключим, толкова по-добре.

— По-добре, ама да си горе!

— Нямаш друг избор, синко. Иди да свършиш работата и да се омитаме оттук!

— Никъде не мърдам!

— Прав си, синко. Наистина никъде не можеш да мръднеш без тая кука. Но аз ще я спусна само когато свършиш работата.

— Мръсно копеле! Само да те пипна и ще ти извия врата!

— И за това ще ти трябва куката, синко.

Люин се изтегли в галерията и изчезна от лъча на фенерчето.

Хауърд си сви цигара, запали и напълни дробовете си с дим. След малко отдолу долетя приглушеният глас на Люин:

— Добре, Джордж, ще свърша работата…

Хауърд изпусна дима през ноздрите си и се усмихна:

— Коя работа, синко? Да се дръпнеш два метра навътре, да дремнеш малко, а после да кажеш, че не можеш да се промушиш през вентилационните отвори, а?

— Ще се промуша.

— А аз как ще го разбера?

— Нали си ми дал фотоапарат?

— По-добре ми донеси нещо оттам.

— Но какво?

— Откъде да знам? Нещо от стаите…

— И тогава ще ме изтеглиш…

— Разбира се. Внимавай да не се спънеш и да счупиш апарата… Тези галерии са пълни с боклуци.

— Много си мил, Джордж!

— Ще бъда тук и ще те чакам.

— Дано!

Люин се шмугна в тунела, изненадан от начина, по който гневът му беше премахнал чувството на вледеняващ страх. Все още трепереше от напрежение, но това се дължеше на таблетките. Отвори раницата и извади скицата, която му беше приготвил Хауърд. В устата си имаше вкус на пепел. Разпечата пакетче дъвка и го налапа. Ментолът му подейства освежаващо.

Чакаше го дълъг път. Помисли, че батериите на фенерчето ще се изтощят, и паниката започна да се връща в душата му. Но в страничния джоб на раницата откри запасно фенерче и малко се поуспокои. Облегна гръб на каменната стена и след малко почувства как потта започва да замръзва на челото му. Едва тогава почувства студ и започна да трепери. Дебелият анорак не помагаше, изведнъж съжали, че не е обул вълнени чорапи и не се е сетил за ръкавици.

— Тръгвам, Джордж! — извика нагоре той. — Гледай да не си заспал, като се върна!

Познатото хихикане достигна до слуха му, този път примесено с вонята на лютия тютюн от любимите ръчно свити цигари на стареца.

А сега напред!

Пое по хоризонталната галерия, прогонвайки спомените за онази проклета оловна мина в Корниш с огромно усилие на волята. От премеждието го делеше вече почти година, но сега всичко напираше да се появи в съзнанието му. Май вече съм готов да напиша трактат за ужаса и сляпата паника, които обземат всеки, попаднал в изоставени рудници, горчиво си помисли Люин. Галерията беше прокопана в скала, таванът й беше доста над неговите сто и седемдесет сантиметра. Под краката му пропукваха изгнили дъски от крепежа, между тях можеха да се видят ръждясалите релси, по които някога са се движили пълните с руда вагонетки. И вода, много вода. Локви, придобили червен цвят от околния гранит, кървави вадички по стените на тунела, които овлажняваха въздуха. Звук от капки — бавен и отчетлив, влудяващ.

Спомените му от водата бяха най-ярки. Те се бяха надявали да се удави, макар че по-късно отрекоха да са знаели за присъствието му в мината. Разбира се, че ще отрекат. И стига си мислил за това, нещастник такъв! Джордж, старият мръсник, беше прав: не гледай надолу! Рапунцел ми е задължена за всичко това и аз зная как искам да ми се отплати. На четири крака. За да мога да сграбча русата й грива и да я яздя както си знам! Очите й ще изхвръкнат!

Тунелът пред него се раздвои. Спря и извади скицата на Хауърд, капчуците бяха толкова звучни, че сякаш направо пробиваха мозъка му. Няма страшно, това е внушение, напомни си той. Заобиколи преобърната вагонетка с петна от ръжда, които приличаха на кръв, после пое по лявото разклонение.

Въздействието на амфетамините започна да отслабва и той преброи наум таблетките, които му оставаха. „Трябва да спреш тези хапчета, синко, нервите ще ти скъсат…“ Ох, Джордж, ако ги спра в този момент, това означава завинаги да си остана тук, наврян сред боклуците! Следователно можеш да натикаш съвета си… Знаеш къде!

Лапна две таблетки наведнъж, преглътна ги с обилно количество вода от манерката, давайки си сметка, че е на прага на обезводняването. Десетина минути и съм готов, помисли си той. Междувременно не бива да спирам. Погледна часовника си. От колко време вървя? Пет минути? Вечност? Трябваше да засече времето на тръгването, но тогава главата му беше запълнена с други неща. Такива като сляпа паника и намерения за убийство… Продължавай да вървиш! „Ослушвай се за бръмченето, беше написал върху скицата Джордж. После потърси вентилационните филтри и си вътре.“ Къде вътре, Джордж? В райските селения? Или в ада?

Спомни си за Адам. Оттук ли си дошъл, момчето ми? От влажната и кървава утроба на майката земя? Това не е Едем, нищо чудно, че ти се е наложило да бягаш… Засмя се на глас, отвърна му отчетливо многозвучно ехо.

А после долови бръмченето. Скъпа работа, прецени моментално той. Дълбоко и басово, приличаше на ниските тонове, които издават само най-скъпите хай-фай тонколони. Големи инвестиции. Най-лесният начин да се разбере мащабът и значението на всеки обект…

Лъчът на фенерчето се отрази от матово проблясваща неръждаема стомана, сърцето му пропусна един такт. И тъй, напред или назад? Целият обетован свят на информационните гиганти, на който може да се изплези с мангизите на Моравец и да си купи с тях, просто като компенсация, една прекрасна дългокрака принцеса… Или? Или нищо. Същата безперспективна работа, същата скука, същата стара муцуна на Фоли на масата за закуска през следващите хиляда години, същите дебели и тъпи патки с въображение на хамалин и почти същата миризма… Не, място за сравнение няма.

Свали раницата в краката си, отвори я и извади инструментите на Хауърд. После се залови за работа.

„Чакай ме, Калифорния, аз идвам…“, беззвучно си затананика Люин. Басовият акомпанимент на тайнствените машини му се стори изключително подходящ, макар и погребан дълбоко под мрачния пейзаж на Дартмур.

Питър Фоли седеше спокойно и безцелно зяпаше по посока на Темза. В ръката му имаше чаша „Драмбуе“, в устата му димеше цигара. Я зарежи всичко, рече си той. Имаш още две години до пенсия, недостатъчно силна амбиция да гориш излишните калории, тлъста пенсия и никакви храненици, които да я споделят. Какво още можеш да искаш, по дяволите? Да умреш две години по-рано, но да си останеш слаб и строен? Нима още си суетен, Фоли? А защо пък не? Кой друг ще се погрижи за теб, ако не го сториш сам?

— Давам една рупия да науча за какво мислите, ваша чест — обади се Мейбъри на превъзходно бомбайско наречие.

— За суетата.

— Ах! „Този благороден порок, тази сива сянка, която с годините се превръща в неизлечима болест…“ Това, за което си мислите, едва ли е суета… Само младостта страда от това заболяване, тъй като се мисли за безсмъртна…

— Шекспир е имал дарбата да наблюдава човешките слабости. Но едновременно с това е бил неуязвим за тях, просто защото е бил гений.

— Човек, който години наред живее в пълно уединение, но едновременно с това очаква другите да обърнат внимание на словоизлиянията му, положително обладава доста от човешките слабости. Вие го наричате гений, но аз спокойно бих му лепнал друг етикет — самохвалко.

— А какъв сте вие самият?

— Аз ли? — изгледа го високомерно Мейбъри. — Аз също съм гений, в своята област, разбира се.

— Без капчица самохвалство, така ли?

— Туш! — вдигна ръце Мейбъри. — Признавам, че не приличате на средностатистическо ченге, инспекторе.

— Дано да е така — въздъхна Фоли и отпи глътка ликьор. Очите му се спряха на дълбачката, която вадеше пясък от дъното на Темза под светлината на няколко прожектора. — Какво ли откриват?

— Кал. Вековна кал, пропита от вонята на историята.

— Имах предвид загубени вещи, дори и скрити съкровища. Забравени оръдия на престъплението, липсващи от отдавна погребани съдебни дела… Забравени трупове, забравено желание за мъст…

— Питам се дали казвате това под въздействието на алкохола, или чувам гузната съвест на ченге, което се чувства виновно за всички неразкрити престъпления?

— По малко и от двете — въздъхна Фоли. — Бедата е там, че хората виждат нашата работа само в черно или бяло. Престъпникът се предава на съд и получава съответното наказание. Толкоз. Но в днешно време нещата са доста по-различни — престъпникът прави признания срещу предварителна уговорка със съда и получава намалено наказание.

— Да, днешният свят е доста по-сложен. Готов съм да се обзаложа, че изпитвате носталгия към петдесетте години на века — Джони Рей, Франки Лейн и смъртното наказание…

— Петдесетте ли? Та това беше преди цял живот! Господи!

— Освен ако не сте млад като Найджъл Люин… В неговия случай това положително ще е преди цяла вечност, сякаш от времето на Алфред Велики!

— Искам да ви покажа нещо — извърна се от прозореца Фоли. — Във вътрешния джоб на сакото ми, там, до вас… Писмо. Извадете го и го прочетете.

— От Найджъл?

— Лично. На места е почти истерично.

Мейбъри извади бележката от сакото на Фоли и я прочете. След малко вдигна поглед и предпазливо рече:

— Приемам, че знаете…

— Какво да знам?

— О, нищо. По-добре да сменим темата.

— Искате да ви извия ръката ли? Хайде, казвайте!

— Под принуда, ваша чест… Младият Найджъл е гълтач на хапчета. Възбуждащи и успокоителни. Едните за ускорение, другите за спирачка… Изненадан съм, че не сте го усетили. И едновременно с това ви напомням, че това не означава наркомания…

— Всички ще ми се чудят — поклати глава Фоли, изненадан от степента на гнева, който се надигаше в душата му. Чувстваше се предаден. — Как съм могъл да не го забележа?

— Не сте, защото не сте очаквали нещо подобно. Кога за последен път се вгледахте в Найджъл? Ама така, както трябва?

— Аз съм ченге, би трябвало да го забележа!

— Гълта ги само когато е принуден.

— Искате да кажете — когато е под напрежение!

Мейбъри сви рамене.

— От писанията му, макар и сътворени в стил на драматична обреченост, стигам до извода, че вие двамата сте по следите на един и същи дивеч… Въпреки твърдението, че „вървите по различни пътеки“… Така ли е в действителност?

Фоли се пресегна за бутилката „Драмбуе“.

— Въпросът ви си го бива — промърмори той. — Работата е там, че аз не зная подир какъв дивеч съм хукнал… Изборът ми е както широк, така и абсурдно нелеп… Офицер от армията, преминал на страната на ИРА и убил собствената си майка? Конспирация на МИ-5 за избягване на правосъдието? Призракът на стар нацист, останал тук от последната война, който сме пробудили?

— Разсъждавате на дребно, като ченге.

— Защото съм ченге! — сопнато отвърна Фоли.

Мейбъри вдигна писмото на Люин и започна да чете:

— „Питър, ако става въпрос за това, което мисля, и то бъде изложено на показ, можем спокойно да кажем, че става въпрос за исторически събития…“ Е, и ако това не е тромав като войнишки ботуш намек, че става въпрос за политически заговор от голям мащаб, здраве му кажи! Ами задачата на тази Хейвършам? За Джейн Хейвършам става въпрос, нали? Той и преди е работил за нея. Тя е вечно гладна за политически интриги, вероятно ляга и става с тях, стига да може да докопа някое твърдо доказателство…

Фоли отпи глътка ликьор и запали нова цигара.

— Вие знаете ли какво се случи с Найджъл при предишния му ангажимент с нея?

— Зная само, че е преживял нещо ужасно. Не пожела да го сподели с мен и това вече ми прозвуча доста странно, познавайки добре характера на малкия негодник…

— Попаднал е в капан в някаква изоставена оловна мина край Корниш. Вероятно е получил достоверна информация, че това място се използва за склад на ядрени отпадъци.

— И наистина е било така. Гледах предаването, което по-късно получи куп награди…

— Оловните рудници се строят по един и същ начин — главна шахта, изкопана вертикално в земята, от нея тръгват хоризонтални галерии на различни нива. Малкият негодник, както го нарекохте преди малко, решил да подкупи един от работниците и да слезе в рудника. Чак долу открил, че е бил прецакан. Поне така твърди Найджъл. Бил екипиран с всичко необходимо — защитно облекло, кислороден апарат, маска. Всичко изглеждало наред, докато не чул грохота на водата. Онези мръсници решили да наводнят мината и да го удавят като плъх. За нула време се оказал затънал до гуша във вода, по всяка вероятност силно заразена… Започнал да се катери нагоре и като по чудо се спасил. От юридическа гледна точка трябвало да очаква далеч по-гореща баня, но обвинения срещу него така и не били повдигнати. Спокойно биха могли да го натикат зад решетките. Дори само по обвинение за незаконно проникване в секретен държавен обект. А той не само е прониквал, но и е трошил сума ти ключалки! Което означава и взлом… Бях сигурен, че ще отнесе най-малко две години, освен това на врата ми се увеси и Специалният отдел! Малкият негодник излезе голям късметлия!

— Късметлия е бил, защото зад него е стояла Джейн Хейвършам — поклати глава Мейбъри. — Никога не бива да подценявате влиянието на медиите, особено на телевизията. Тази проклета кутия е окото, чрез което те искат да гледаме света. Под те имам предвид онези сили, които ние сами избираме да ни манипулират…

— Дамата едва ли е любимка на хората от Специалния отдел — изръмжа Фоли. — А той нямаше да се окаже в оная шахта, ако не се беше забъркал с нея!

— Найджъл е инат, освен това лесно податлив по отношение на жените. И това е най-жалкото…

— По всичко личи, че го познавате много добре — каза Фоли, поколеба се за миг, после добави: — Той не е…

— Един от тихите, но изключително опасни бисексуални типове, които зареждат със СПИН всички руси мацета с големи дупета, каквито предпочитате вие — нормалните мъже? — вметна Мейбъри. — Не, твърдо не. Найджъл не е АС/ДС, според терминологията на досадните кръчмарски комедианти… Найджъл е от хората, които стават луди по всяка мадама, която не пада по гръб и не вдига крака в секундата, в която го зърне! Успях ли да ви убедя?

— По отношение на сексуалните му навици — да.

— Е, добре. Ако наистина сте искрено загрижен за него, направете обратното на това, което ви съветва в писмото си. Незабавно организирайте официално издирване, или както там го наричате…

— И да му разваля разследването? Това означава цял живот да слушам натякванията му!

Очите на Мейбъри отново пробягаха по писмото.

— На ваше място бих предприел нещо. Ако и сега става въпрос за секретен правителствен обект от рода на онзи, който разкри Джейн Хейвършам, положението на Найджъл е много сериозно. Нямате представа колко са лесни нещастните случаи в тези секретни обекти. Случвало ми се е да хвърлям по едно око на разни рапорти и знам с каква лекота се запълват процентите на предварително планираните инциденти…

Фоли протегна ръка към писмото на Люин.

— Не зная откъде да започна — оплака се той. — Не зная дори къде се намира!

— Хейвършам положително знае — отвърна Мейбъри и махна по посока на писмото. — Рудолф Моравец — също. По всяка вероятност именно той е обещал на Найджъл да го направи богат, ако му донесе необходимите доказателства. Въпросът е какви са тези доказателства? И къде се намират?

— Утре е събота.

— Нима спирате своите разследвания просто защото хората не са на работните си места?

— Това не е разследване.

— Тогава го направете такова. Имате преки доказателства, че Найджъл е склонен да се забърква в полулегални проучвания, а това писмо несъмнено внушава, че сегашният случай е именно такъв и от него положително биха се заинтересували силите на реда и сигурността. Импровизирайте, Фоли!

— Искате да кажете: излъжете, Фоли!

— Абсолютно вярно. А докато се занимавате с това, аз ще задам останалите въпроси, но по електронен път… Както казва Найджъл, като нищо може да се окаже, че преследваме един и същ дивеч!

Фоли смачка цигарата в пепелника пред себе си. В устата му имаше отвратителен вкус, изпита съжаление, че отново е пропушил.

— Да се надяваме, че този дивеч не хапе! — промърмори той.

— Обадете се още сега на Моравец. Уредете си среща за утре.

— А номерът на телефона му? Едва ли ще го намеря в указателя…

— „Попаднала си точно на когото трябва, скъпа“ — пропя Мейбъри. Гласът му беше толкова съвършена имитация на Хъмфри Богарт, че Фоли стреснато вдигна глава. — Почакайте за момент — стана и изчезна в съседната стая, секунда по-късно главата му надникна иззад открехнатата врата: — Междувременно не е зле да завъртите една жица и в собствения си дом… Като нищо може да се окаже, че Найджъл е вкарал в леглото си някоя безмозъчна красавица, забърсана по обратния път…

— Нищо не пречи да опитам — кимна Фоли и се пресегна за телефона. Какво прави на подобно място едно примерно ченге като мен, запита се той. Нарушава закона и се сближава с престъпници, притежаващи видими отклонения от обичайното сексуално поведение. Господи, как се променя светът!

Набра номера на домашния си телефон в Икзетър и сигналът бръмна в ухото му. На третото позвъняване нещо прещрака и в слушалката се появи гласът на Найджъл Люин:

— Дом Люин. На телефона собственикът. Съжалявам, че ме няма, но ако оставиш номера си, непременно ще ти дрънна. О, ако търсиш Питър Фоли — и него го няма. Опитай телефон номер… — Фоли изчака края на посланието и отчетливо каза:

— Найджъл, намирам се при Мейбъри. Обади се в момента, в който се прибереш! Веднага! Ясно ли ти е?

— Още ли остроумничите? — попита върналият се в стаята Мейбъри.

— Пак е сменил обичайното телефонно послание на секретаря — намръщено отвърна Фоли. — Само чака да го запиша и бърза да го изтрие. Ще му извия врата на това малко уелско…

— Моравец — напомни му Мейбъри. — Кой номер да ви дам? Служебният в Лондон, домашният — пак в Лондон, вила „Бъкс“ или ловната хижа в Шотландия? Това са телефоните му в чертите на Великобритания. Но разполагам и с останалите — Швейцария, Западноиндийските острови… Само кажете!

— Първо ще потърся Хейвършам, номера го има на писмото на Найджъл…

— Моравец ви плаши, а? Защо не си го представите по бельо?

— Благодаря. Предпочитам нея да си я представя по бельо.

— Колко сте прям!

Фоли набра номера, послуша за момент, после каза:

— Моля, повторете още веднъж.

Записа си нещо в бележника и затвори.

— Всичко, което кажете, може да бъде използвано срещу вас — с мрачен тон обяви Мейбъри.

— Служба за телефонни услуги. Оставила е два номера. Единият е на „Уърлд Комюникейшънс“…

— Моравец — вметна Мейбъри.

— … А другият е на някой си доктор Хартрампф…

— Никога не съм го чувал. Опитайте лондонския апартамент на Моравец.

— Откъде имате всички тези телефони?

— Въпросът ви е глупав.

— Вие сте наистина опасно електронно чудовище!

— Това ми харесва. Мога ли да го използвам при подходящ случай?

— Дайте номера.

Мейбъри го продиктува и пристъпи по-близо. Очевидно се забавляваше. Фоли чакаше със слушалка на ухото. После прочисти гърлото си и каза:

— Господин Рудолф Моравец, ако обичате. Търси го старши криминален инспектор Фоли от окръжното полицейско управление в Девън и Корнуол.

— Е това вече здравата ще го стресне — прошепна Мейбъри с широка усмивка на уста.

— Млъквайте! — тросна му се Фоли и отново притисна слушалката до ухото си: — Да? Съжалявам, но предпочитам да почакам… — Понечи да си сипе още едно питие, после се отказа и се облегна назад. Лицето му беше безизразно, но в очите му проблясваше решителност.

— Моравец — бръмна в слушалката гърлен мъжки глас.

— Ужасно съжалявам за късното обаждане, сър — започна Фоли. — Но обстоятелствата…

— Зарежете извиненията, старши инспектор! — прекъсна го Моравец. — Предполагам, че се обаждате във връзка с Найджъл Люин.

— Точно така, сър. Но откъде знаете това?

— Люин се занимава с известни проучвания за една от моите телевизионни компании. Проучвания, към които имам и личен интерес. Всичките ни сътрудници са заведени на подробен отчет и това е причината да знаем, че Люин живее във вашия дом. Икзетър, ако не се лъжа… Обречен съм на проклятието да помня дори и най-незначителните подробности. Какъв е проблемът?

Фоли се поколеба за момент, после каза:

— Бих искал да говоря без заобикалки, сър…

— Слушам ви.

— Вие сте човек с голяма власт, разполагате с всички средства, за да я приложите…

— Опитвам се да я смекчавам с малко хуманност.

— Сър, нямам никаква представа какви проучвания сте възложили на Найджъл, но той ми е оставил прощално писмо, от което разбирам, че е изложен на сериозни рискове. Много сериозни. Признавам, че настроението, което лъха от тези редове, никак не е окуражително. Имате ли някакъв коментар?

— За неговото настроение? Нямам такава квалификация, старши инспекторе!

— Имах предвид причините за това настроение, сър. Ще имате ли нещо против да ме информирате за характера на тези проучвания?

— Успехът в моя бизнес идва само когато човек съумее да изпревари конкуренцията. В момента правим проучване, което е от важно значение за обществеността. Естествено, то не е единственото, нашата информационна мрежа е широка и обхваща всички сфери на живота. Бих искал да ви помогна, но честно признавам, че не виждам как характерът на проучването, извършвано в момента от Люин, ще намали тревогата ви за него. Бих добавил, че по време на срещата ни в четвъртък той изглеждаше в отлична форма. Позволявам си да запитам дали интересът ви е личен, или професионален… Защото, ако е професионален… — Гласът на Моравец стана заплашителен.

— Интересът ми е личен и напълно конфиденциален — побърза да го увери Фоли. — Давам ви честната си дума!

— Много добре. Отбелязвам си да се свържа със съответните хора и да поискам цялата налична информация за Люин. Дайте ми телефона си.

Фоли прикри мембраната с ръка:

— Иска телефонен номер. Този ли да му дам?

Мейбъри помисли за момент, после сви рамене.

Фоли продиктува номера, записан върху апарата, после добави:

— Вероятно утре през целия ден ще бъда тук… — Мейбъри кимна в знак на съгласие. — Довиждане, сър, благодаря за вниманието.

Мейбъри напълни чашата му.

— Заплаши ви с тежката си артилерия, нали? — попита той. — Без да бъде прекалено груб…

— Скрит ултиматум — въздъхна Фоли. — Ако интересът ми към дейността на Найджъл е професионален и започна да си пъхам носа където не трябва — война!

— Хайде, мърдайте — подкани го Мейбъри. — Вземете си и чашата.

— Къде отиваме?

Мейбъри махна към долния етаж.

— Медицината изглежда постоянен фактор в тази история. Може би не обърнахте внимание, но току-що получихте името на някакъв доктор…

— От телефонния секретар на Хейвършам? Доктор Харт… не знам кой си…

— Хартрампф. Доста странно име. Докато се ровим, бихте могли да ми разкажете всичко.

— Нямам право. То е част от официално полицейско разследване.

Мейбъри спря на прага и рязко се обърна.

— Не ставайте глупак! — процеди той. — Нима забравихте, че това разследване ви беше отнето? Защо? Защото не сте от елита, който има право на достъп до тези неща. Не сте доверено лице. Вие сте някакво незначително провинциално ченге, което стъпва с калните си ботуши там, където не трябва дори носа да си показва! Готов съм да се обзаложа на вашата девственост, че ако знаят какви игри въртите в момента тук, моментално ще ви скъсят ръста с една глава!

— Кой по-точно? — попита Фоли и лицето му поруменя.

— Те — същите, които винаги са дърпали конците в тази страна. Онези, които управляват, независимо какъв цвят бюлетина пускат нещастниците, жадуващи за промяна… Уайтхол, старши инспектор Питър Фоли! Уайтхол с многобройните си пипала, които покриват надлъж и шир този благословен от скиптъра на Нейно Величество остров.

— Интересно — промърмори Мейбъри, забил поглед в екрана на монитора.

Фоли пиеше трета чаша кафе. Господи, нима до вчера не бях сигурен, че мога да будувам цяла нощ без особени усилия, запита се той. Какво ми става?

— Какво е интересното? — попита на глас той, умората тежеше върху клепачите му като олово.

— Хартрампф е германец. Получил е британски паспорт само няколко месеца след пристигането си тук. А в онези времена това никак не е било лесно…

— В кои времена?

— Дните и месеците след войната. Когато средностатистическият шваба е залагал капани за плъхове сред развалините на Третия райх, за да има какво да яде…

— Бил е лекар. Може би сме изпитвали толкова остра нужда от лекари, че сме заобиколили закона… Предложили са му купони за храна в Англия в замяна на месото от плъхове в Германия и той е приел… Откъде изровихте всичко това, или пак нямам право да питам?

— Разказахте ми всичко, което знаете, затова ще ви върна жеста. Само ще ви помоля да не го използвате срещу мен, когато отново се превърнете в честно и досадно ченге, твърдо решено да спазва законите…

— Чак пък досадно…

— По всичко личи, че Хартрампф е бил взет под крилото на медицинската общност. В момента надничам в нейната архива.

— Толкова ли е лесно?

— Следващата война ще се води точно по този начин, знаете…

— Всеки атакува компютъра на противника, така ли?

— В общи линии сте прав.

— По-добре, отколкото да се избиваме, предполагам…

— О, не, в крайна сметка винаги стигаме до проливане на кръв… — Мейбъри се облегна назад и подпря с юмрук брадичката си. Очите му не слизаха от екрана. — Става все по-любопитно и по-любопитно…

— Хартрампф?

— Хейл ли беше името на жената, чието убийство разследвахте?

— Да. Еленър Мей Хейл. Синът й се казва Даниел. Отвлечен от ИРА и вероятно убит.

— Току-що открих и татенцето.

— Къде?

— Редом със стария Ерих Хартрампф… Всъщност, тогава той е бил младият Ерих Хартрампф… Двайсет и няколко годишен, дете чудо. Имам предвид Хартрампф, а не Хейл старши. Човек на бъдещето за онова време. Отличен теоретик, привърженик на коренните промени и прочие… Още двайсетгодишен е написал монография на тема „Възможно съществуване на гени регулатори, които командват цялата генна система на организма“. Доста преди Крик и Уотсън да сторят това… Става въпрос за гени с изключително стари и консервирани от времето корени. От праисторическата епоха, от времето, когато човекът е имал идентичен произход с животните, а дори и с насекомите… Нещо като йерархично наследство. Победа на господстващата класа…

Мейбъри се намръщи, лицето му изглеждаше призрачно на светлината на екрана.

— Не е бил евреин. Напълно аполитичен — нещо доста трудно за гражданин на нацистка Германия… Няма никакви престъпления по време на войната. Че кой ли пък е имал? През цялото й времетраене си е бил там, у дома. Страхотен професионален талант… Бих казал, че това е напълно достатъчно, за да получи британско поданство. Бонапарт не е бил прав — ние сме нация на прагматици, а не на бакали…

— Минете на бригаден генерал Хейл — настоя Фоли.

— Закрилник, а вероятно и шеф на Ерих в продължение на дълги години.

— Което означава, че и той е бил медик, макар и с пагони…

— Почти.

— Това пък какво е?

— Ами просто ми стана скучно да се ровя в кошницата на британските фелдшери и за всеки случай си приготвих една друга, по-дълбока кошница… Тази на американските ни братовчеди и съюзниците от НАТО… И излязох прав, както винаги. Хайде сега, пълен напред! Чакайте, първо трябва да излезе на екрана… Ето, нещата започват да се изясняват: Хартрампф и Хейл са отговаряли за широка програма относно поведението на военни части и наблюдатели по време на интензивните ядрени опити в атмосферата, в средата на петдесетте години… Наблюдение, Питър Фоли, а не медицинска помощ. Я сега познайте къде са вършили своите наблюдения! Предварително ви предупреждавам, че трябва да изключите атола Бикини и останалите обречени на гибел островчета…

— Америка?

— Не, сър! Заключенията им са заминали за Америка и това е отбелязано тук напълно педантично, до последната запетая. Но опитите са били правени на друго място, под носа на гуреливото стадо, на което разчитаме да оформя това, което днес наричаме „обществено мнение“. Представете си пущинаци, далеч от очите на хората, забравени от бога. Пущинаци, които са притежание на правителството и охранявани от армията…

Фоли почти изпусна чашата си.

— Дартмур!

— Бинго!

— Но какво доказва това?

— Вие сте детективът, вие ще кажете.

— Все пак опитайте.

— Не доказва нищо, но предлага онази липсваща брънка от веригата, която би могла да ви помогне в търсенето на скъпия Найджъл.

— Твърдите, че цялата работа опира до този тайнствен обект в Дартмур, ако приемем, че все още съществува, разбира се… Секретен изпитателен полигон? Опити върху жертви на ядрени аварии, за които никой нищо не знае? Класически случай на прикриване в големи мащаби? Специална организация, натоварена със задачата да заблуждава обществеността и да прочиства архивите?

— Армейски департамент за авангардна медицина… Защо армейски?

— Защото те са в основата на всичко. Защото ядрените опити са били под тяхна юрисдикция. Те са имали контрол върху тези неща — така е било по-удобно от гледна точка на сигурността. И бог знае още защо…

— Казахте, че Хартрампф е работил в областта на генетиката, нали? Къде е връзката с жертвите на радиацията?

— А как влияе радиацията върху гените? — отвърна с въздишка Мейбъри.

— Изгаря ги?

— И ги кара да мутират.

— Това е от интерес за Хартрампф, така ли? Чудовищата от рода на Франкенщайн? Щяхте ли да стигнете до същото заключение, ако той не беше германец, а още повече и учен по времето на нацизма?

— Не бива да мислим, че мутантите непременно са някакви чудовища. Новите видове се създават чрез постепенна мутация, един бавен и продължителен процес. Дори когато става въпрос за човека…

— Но вие подозирате, че има сили, които не желаят да дочакат края на този процес и работят за неговото ускоряване…

— Може би.

— Тогава Еленър Хейл може би съвсем не е станала жертва на сина си или на ИРА…

— Това беше ваша теория.

— Която се връзваше с обстоятелствата…

— Вие я направихте такава.

— Тогава да вървим напред. Кой уби Еленър Хейл? Избягал от лабораторията мутант?

— Сам признахте, че около това престъпление има доста странни неща. Например онзи гел, или крем, с който е била оплескана цялата къща…

— Лечение на рани по кожата, най-често от изгаряне…

— Радиационно изгаряне?

— А сега кой се опитва да нагажда нещата? Слушайте! Мутантите не крадат коли. Едва ли са ги научили да шофират!

— Аз твърдя само едно — в Дартмур е имало, а може би и още има, секретен медицински полигон, в който, между останалите неща, се занимават и с лечение на жертви на ядрена радиация… Дартмур е районът, в който живее и умира Еленър Хейл. При това смъртта й е настъпила при доста загадъчни обстоятелства. Даниел Хейл, който поне известно време е живял в същата къща, е забелязан в компанията на Джейн Хейвършам — мадама, която дава мило и драго да докопа нещо, свързано с незаконни действия на правителството. Тя пък взема под наем услугите на Найджъл Люин, който по една случайност също живее в този район и го познава добре. От всичко това стигам до заключението, че имате всички шансове да откриете липсващия си съквартирант именно в Дартмур!

— Колата! — упорито тръсна глава Фоли. — Онзи ягуар, тип „Е“! Човекът, който го е отмъкнал, е убиецът на Еленър Хейл! Същият човек е тясно свързан с МИ-5 или представлява интерес за тази организация. Добре, секретни медицински експерименти — това е достатъчно основание за намеса на „петицата“. Следователно аз съм отново на изходна позиция — същата, с която дойдох тук вчера… МИ-5 поема операцията, аз съм временно отстранен, а ако нещо от това, което става тук, излезе наяве — и завинаги отстранен!

— Дойдохте тук изпълнен с решимост да се борите срещу МИ-5. „Усойницата“, забравихте ли?… Ами Найджъл?

— Добре! Всичко е ясно. Продължавайте, опитайте се да проникнете в операционните файлове на МИ-5! Ако сте готов да рискувате от петнайсет до трийсет години зад решетките, аз съм с вас!

— С мен сте, но само докато не се наложи да споделяте и килията ми! — промърмори с гримаса Мейбъри. — Очевидно сте доста буен човек…

— Дайте да правя нещо, иначе ще заспя.

— Можете ли да работите с компютър?

— А вие да не би да си мислите, че още караме карета със звънчета? — сопна му се Фоли.

— Тогава сядайте на съседния терминал и се закълнете в пенсията си, че не сте видели какво правя!

— А какво ще правите?

— Ще ви вкарам в текущата сводка за произшествията, която се изготвя от Ню Скотланд Ярд.

— Господи Исусе!

— Търсете знака за тревога горе вдясно. Ето! Терористична акция в Лондон. Отбелязана е като злополука с оръжие!

Очите на Фоли се заковаха върху екрана, по който течеше пълноводната река на секретната информация.

— Колата! — внезапно извика той. — Ето я, вижте! „Ягуар“, тип „Е“, сив металик, контролен номер ДСХ-42. Проклетата кола на Даниел Хейл!

— Може и да се окажете прав, че е проклета. Хвърлете едно око и на ранените.

— На убитите — поправи го Фоли.

Мейбъри грабна бележника и започна да записва нещо в него.

— Сегашният адрес на Хартрампф! — подхвърли през рамо той, гласът му беше напрегнат.

— Какво? — объркано го погледна Фоли, все още неуспял да довърши предишната информация.

— Пред вас, на екрана! — повиши глас Мейбъри. — Мястото на един от инцидентите със смъртен изход. Точно пред къщата на Хартрампф в Лондон!

— Сигурен ли сте?

— Абсолютно. Преди малко извадих адреса от архивата на Медицинската асоциация. Май вашият убиец преминава към серийни действия…

Потокът от информация спря, на екрана се появи номериран правоъгълник с указания за специфициране на детайлите.

— Скотланд Ярд току-що го ухапаха — обяви Фоли. На лицето му се изписа удовлетворение. — „Усойницата“!

Девета глава

Седеше в килията съвсем сам. Беше му безпощадно ясно, че излезе ли оттук, връщане няма. Освен ако там, оттатък, не им организират по някоя носталгична обиколка на познатите места…

Хайде стига, какви са тези мисли, укори се наум той и направи опит да се усмихне. Не се получи, лицето му едва-едва се разкриви в напрегната гримаса. Шубе те е, момче, затова се опитваш да мислиш по този начин… Хайде, мръсници, идвайте и да приключваме!

И Фюрерът вече не може да ти помогне, Ото, каза си той. Помнеше името си и от това някак му олекна. Помисли, че сънува, и в душата му нахлу облекчението. Но двойната врата в дъното на коридора се отвори и ужасът отново го обзе.

Вонята от кофата с изпражненията беше толкова силна, че започна да му прилошава. На тях също ще им вони. На тези, които идват за него. Това беше признак на страха дълбоко в душата му. На онази вътрешна вихрушка, която искаше да прикрие с измамно спокойствие. Така искаше да посрещне тези тримата. Щяха да са трима, докато влязат в килията. А после… А после, мили боже, ще станат четирима! Докато от него няма да остане нищо. Просто ще изчезне.

Нищо.

Пратиха свещеник за успокоение на душата ми. Но тялото ми ще хвърлят за храна на прасетата.

„Така ще помогнеш на битката ни с Адолф — изръмжа единият. — Това едва ли ще му хареса!“

Адолф никога няма да научи. Адолф е толкова далеч от реалния свят, колкото след малко ще бъда и аз. Завинаги.

Тежката метална врата издрънча и започна да се отваря. Той скочи на крака. Напрегнат като струна, готов за най-лошото. Но краката му изневериха и се огънаха, миг по-късно пръстите му задраскаха по студения каменен под.

— Ставай, Ото! — изръмжа злобният. — Вече е късно да молиш за милост!

— Млъквай! — сряза го другият. Онзи, който беше съхранил състраданието в душата си. Въпреки бомбите, които всяка вечер методично се изсипваха над родния му град. Въпреки факта, че много от тези бомби падаха тук, благодарение на неговите указания. На Ото Хорст Фашер, проваления шпионин на славния Трети райх.

До слуха му долетя тихият шепот на свещеника.

Това ли е то службата на Бога, отче? Да мърмориш под носа си Неговото слово, да държиш в ръка Неговата книга, но въпреки това да си един бездушен робот? Не убивай, нали така гласеше една от Неговите заповеди? Кажи я, отче. Кажи я, докато си тук, при мен. Но не се приближавай твърде много до кофата, вонята е ужасна… А отвъд нея е вратата към отвъдното… Близо, много близо…

Това ли е всичко, което можеш да ми предложиш? Място в рая? Защо да не го заменим с едно друго място — там, в Хайделберг, на тротоара пред малкото кафене, което все още не съм забравил? Слънце? Момичета? Или само едно момиче, но седнало срещу мен… За няколко часа, отче. Нека започнат да текат малко преди обяд, за да имам на разположение целия следобед с момичето… Някъде, където има меко и прохладно легло. Капаците на прозорците ще оставим отворени, да върви по дяволите любопитният свят! Но нека това да бъде преди войната. Да кажем, когато бях на трийсет. Все още достатъчно млад, за да има какво да науча, едновременно с това достатъчно възрастен, за да бъда мъдър… Чуваш ли ме, отче? Какво, цената е прекалено висока? Глупости, дяволът ще ми отпусне всичко това само с едно помръдване на опашката. Нали срещу него ще получи душата ми? Но твоят Бог иска всичко, разбира се. Моят също. Затова днес ме убиват.

— Време е — рече състрадателният.

То вече изтече, помисли си той и тръгна към вратата.

Тухлените стени в коридора бяха боядисани с блажна боя. Тъмнозелено и кремаво. Пред очите му се появиха алпийските поляни на Австрия и гъсто пенливо планинско мляко. Всичко, върху което се спираха очите му, събуждаше спомени. Искаше му се да крещи от болка, но беше толкова замаян, че не можеше да направи нищо. Имаше чувството, че са го ударили по главата.

Това е невъзможно, това не може да се случи с мен!

В дъното на коридора всичко му стана ясно.

Край.

Оттатък вратата го чакаше ужасът. Предварително беше решил да откаже качулката, дори се беше упражнявал как да го стори. Но сега копнееше за благословения мрак.

Вратата се отвори с меко съскане. Пантите й бяха смазани добре, сякаш за да не напомнят пантите на онази другата, която след малко щеше да се отвори в пода…

Той затвори очи и те го поведоха напред като слепец. Обувките му се влачеха, лишени от връзки и странно безформени. Дали ще паднат, когато увисна на въжето, запита се той. Знаеше, че ще паднат. Ще се освободят от него, ще избягат от вонята на страха. Всичко наоколо му се струваше пълно с живот. Или поне свързано с живота. С изключение на него. Бих си разменил мястото с вас, обувчици. По-добре долу, на дъното на дупката, отколкото увиснал над нея със счупен врат и разкривено лице.

Качулката се плъзна върху главата му. Хладна и мека като коприна. Очакваше да е груба и задушаваща. Чувстваш я хладна, защото кръвта ти кипи в последен протест, каза си той. Тялото му бе пронизано от остра болка. Толкова остра, че му се прииска да умре от нея. Копнеж по всичко, което си отива, съжаление за онова, което не бе успял да преживее. Изпита чувството, че вече не е там, макар тихото мърморене на свещеника да доказваше обратното:

— „… там, в сигурния и светъл свят на вечния Живот.“

Ето сега, помисли си той. Сега ще го направят.

Усети как притискат ръцете към тялото му и ги завързват с широки здрави колани, същото сториха и с краката му. В носа го удари миризмата на кожа и пот, вероятно от техните тела. И на страх. Техният страх, не неговият… Качулката вече не означаваше нищо. Аз съм едно великолепно живо същество, което умее да чувства и усеща, помисли си той. В момента на моята смърт всеки атом от тялото ми трепти от невероятна жизненост…

Потръпна от острата болка в ръката си. Бяха му направили инжекция. Отправи мислена благословия към състрадателния, който беше решил да му спести последния миг, най-ужасния… После дойде мракът. Дойде прекалено бързо, отне онзи последен миг живот, на който искаше да се наслади.

Събуди се в абсолютен мрак, сам. Леглото беше твърдо и толкова широко, че се наложи да се протегне, за да стигне до ръба. Стана и се насочи към смътната светлина, която се процеждаше откъм прозореца. Беше гол, тялото му лепнеше от пот.

Уличната лампа беше почти на едно ниво с прозореца. Гледа я дълго, после сведе поглед към редицата коли, паркирани на площада. Металносивото туловище на ягуара беше точно отдолу, под лампата.

Мили боже, кой съм аз, почти изкрещя той.

Виждаше съвсем ясно как бронираната кола бавно изпълзява на площада. Почувства студа, който идваше от нея, тялото му се скова. Не е бронирана, а по-скоро хладилна. Не трябваше да е тук, но все пак беше.

Облече се бързо, подтикван от страха. Знаеше, че нейната стая е отсреща, през коридора. Безшумното промъкване беше част от него, придвижваше се в мрака без никакви усилия. Напипа вратата на стаята й, отвори я и се плъзна вътре. Усети тялото й, чу равното й дишане. Прекъсна го с длан върху устата.

— Адам — предупреди я той. — Не казвай нищо, ставай и се обличай. Идват за мен. Хайде!

Тя отлепи пръстите му от устата си, претърколи се и стана. Започна забързано да се облича, дишането й беше плитко и неравно, пропито от страх. Онзи, най-лошия… Страх от неизвестното и невидимото…

Пристъпи към куфара, но той я дръпна назад.

— Ще взема само чантичката — прошепна тя. — Вътре са ключовете на колата.

— Бързо! Вземи обувките в ръце!

Насочиха се към изхода с максимална бързина, босите им крака стъпваха безшумно по полираните дъски на пода. Нищо не се случи. Излязоха на площада, пресякоха за част от секундата кръга светлина от уличната лампа и се насочиха към ягуара. Ключовете бяха готови в ръцете й. Ключалката за момент заяде, той чу нетърпеливото й сумтене. После бяха вътре, двигателят тихо забоботи. Тя леко подаде газ, колата помръдна и се отлепи от тротоара. Леко и гъвкаво, като живо същество. Той се наведе под волана и протегна ръка.

— Какво е това, за бога?

— „Хеклер и Кох“, деветмилиметров автоматичен пистолет.

Тя се обърна да го погледне, усетила промяната в него. Беше станал някак по-твърд и по-самоуверен.

— Беше на Даниел — прошепна. — Няма смисъл да те питам откъде знаеш къде го държи… Какво стана в къщата?

— Сънят изчезна. Онзи от катастрофата в планината. На негово място се появи друг.

— Не е било сън. Станало е в действителност и ти си оцелял.

— Новият сън е такъв, че няма да оцелея. Ако е било сън, разбира се…

— Разкажи ми.

— Екзекутираха ме. Бесилка. Тук, в Лондон. Бях шпионин, германски… Името ми е Ото, а не Адам… Ото Хорст Фашер. Войната вече свършваше. Чувствах го. Но въпреки това ме обесиха.

Тя нервно се обърна да го погледне, в душата й нахлу отчаяние.

— Този път всичко е плод на фантазията ти, Адам. Дори да си бил само на осемнайсет в края на войната, днес пак би трябвало да бъдеш на повече от шейсет! — Натисна спирачката и ягуарът се закова на място. — Я се погледни в огледалото! Имаш ли вид на шейсетгодишен мъж? И ми кажи защо трябваше да избягаме от жилището на доктор Хартрампф!

— Аз избягах.

— Идваха, за да ни пипнат, така ли?

— Идват за мен, ти си без значение.

— Тогава защо ме събуди? — сопна се тя.

— Защото щяха да те убият. Казах, че си без значение, защото те нямат интерес да те оставят жива.

— Но имат интерес да оставят жив теб, така ли? Изведнъж знаеш доста повече за тях и техните намерения!

— Хартрампф ги извика.

Очите й механично се насочиха напред. В далечината се виждаше Бъкингамският дворец, изобщо нямаше представа как са стигнали чак тук.

— Значи Хартрампф ги извика — механично повтори тя. — Кого извика? Чу ли как го прави? Не спомена ли някакво име? Английско име на жив човек, което би могло да ни бъде от полза?

— Гласът му беше студен. Нямаше нужда да чувам какво говори.

— Съжалявам — промърмори тя и отпусна глава върху кормилото. Цялото й същество плачеше за сън.

Той отвори вратата, слезе от колата и мина от другата страна.

— Слез, ще карам аз.

— Но къде ще караш? Хайде да се върнем у дома. Там едва ли ще се сетят да се върнат…

— Изобщо не са си тръгвали — рече той и й помогна да слезе.

Тя се настани на седалката до шофьора, протегна дългите си крака и опря глава на стъклото.

— Адам, най-добре е да помислиш къде можем да преспим тази нощ. Не сториш ли това в рамките на една минута, ще изскоча от тази противно шумна бричка и ще ида да потропам на портата на Нейно Величество за подслон! Ясно ли ти е?

— Мисля, че ще е най-добре да се разделим.

— Я се опитай!

— Къде се намира Уандсуърт?

— Тук, в Лондон. Какво има там?

— Затворът. А може би и гробът?

Тя уморено поклати глава.

— Гробът на шпионина? Само си губиш времето. Шпионите нямат право на надгробни плочи…

— Нищо, така ли? Дори някакъв обикновен знак?

— Адам, изслушай ме, ако обичаш — придърпа се нагоре в седалката тя. — Ти си офицер от десантните войски на флота, преживял си ужасна катастрофа, която те е травмирала. Може би най-сигурното място за теб е при тях. Десантните войски. Сред хора, които те познават. Господи, наистина не виждам къде би било по-безопасно за теб!

— Ти не разбираш.

— А очакваш обратното, така ли? Хайде, стига! Никога през живота си не съм изпитвала подобно нещо, освен… О, стига глупости! Трябва да виждаш нещата от моя гледна точка, просто защото аз не съм в състояние да ги виждам от твоя!

Той остана неподвижен, лицето му беше напрегнато. На синкавата светлина от арматурното табло очите му изглеждаха като две късчета лед.

— Трябва да се върна — каза най-сетне той.

— Къде?

— Там.

— Не, няма да ходиш никъде. Вече знаем кой си и това е достатъчно. Сега ще се концентрираме върху дарбата ти. Ще се възползваме от нея и ще ти върнем миналото. А ти полека-лека ще го приемеш. С тази дарба целият свят е в краката ти. Не е необходимо да търсиш каквото и да било. Господи! Нали през цялото това време бягахме именно от тези хора?

— Наистина ли знаем кой съм аз? Ами ако знаем само част от това, което съм? Ами ако някъде вътре в мен съществуват и други? За които ние не можем да бъдем сигурни, но те могат?

— Недей!

— Ото не умря от въжето. Умря от инжекция. Ето тук, в ръката ми. Почувствах я съвсем ясно. А може би изобщо не е умрял. Може би са убили тялото, но са запазили душата му. Могат ли отново да го сторят?

— Не искам да слушам подобни неща!

— Могат ли да вадят души и да ги слагат в чужди тела? Като пеперуди в буркан? Могат ли, или не? Кажи ми!

— Не! — изкрещя тя. — Не могат, да ги вземат мътните! Господи Исусе! Вече не зная кой какво може и какво не може! Ти кажи, нали можеш да виждаш в шибаното бъдеще?!

— Според мен могат да вършат ужасни неща. И аз съм едно от тях. Именно затова искат да ме приберат. Именно затова убиха Еленър Хейл, именно затова се готвят да убият и теб.

Тялото й се разтърси от ледени тръпки, в очите й се появиха сълзи. Отчаяно много й се прииска да остане сама, да се махне от него и да забрави всичко.

Дланта му покри ръцете й, но тя се дръпна като опарена. Вече изпитваше ужас от него, не по-малък от този, който изпитваше от неизвестните му преследвачи. Прииска й се да отвори вратичката и да побегне, без да се обръща назад. Но знаеше, че вече е късно. Още от самото начало е късно. Чу се как изхълцва, едва сега проумяла ужасната истина в думите му. Необяснимата и невъобразима истина. Тя се намира тук, на сантиметри от нея. Безплътна, но напълно осезаема. Адам не е офицер от десантните войски, не е и немски шпионин. Той е и двете. А нещо в погледа и в начина на изразяване силно й напомняше за присъствието и на трети човек — Даниел Хейл. Чувстваше го, усещаше го… Така, както го бе усетила и Еленър Хейл.

— Джейн?

— Ще се оправя. Само не ме докосвай!

Усети отчуждението и обидата му, но не можеше да стори нищо. Даниел… Спомни си хапливия му хумор, момчешкия му чар, необузданата природа, която прозираше под възпитаните маниери… И вълнуващото усещане за опасност, което се излъчваше от тялото му като статично електричество. Дори когато се любеха… Особено когато се любеха!

Еленър Хейл е знаела. И именно по тази причина й е пратила Адам. Знаела е откъде идва, вероятно е знаела дори как е бил създаден в сегашния си вид. Думите и изреченията в писмото й, които Джейн доскоро приемаше като фантазии на една ексцентрична възрастна дама, изведнъж придобиха истинското си значение: „Цената, която плащаме за бъдещето на своите деца, може да бъде и тяхната смърт. Даниел е мъртъв, вече приемам този факт. Те го убиха. Но дори и в смъртта има живот“.

Те?

Тук не става въпрос за ИРА.

— Цената, която плащаме за бъдещето на своите деца, може да бъде и смъртта им.

Джейн потръпна от възбуда, адреналинът плисна във вените й и прогони страха, неизвестното допреди миг блесна пред очите й с ярка светлина. Писмото! Ключът към загадката се крие в писмото на Еленър Хейл до Ерих Хартрампф! Ако Адам е прав и Хартрампф наистина ги е предал, това означава, че докторът е пряко замесен в конспирацията. Вероятно още от самото начало.

В главата й проблесна кратък, но ярък спомен. Даниел Хейл лежи до нея гол в хотелското легло. А тя разглежда раните, покрили здравото му мускулесто тяло. Гласът му беше ясен, сякаш й говореше в момента: „Ако теориите на баща ми намерят практическо приложение, следващото поколение войници ще имат способността сами да лекуват раните си, а той ще остане безработен…“.

Хартрампф е избягал от нацистка Германия, а бащата на Даниел е направил всичко възможно да му осигури условия за нормална медицинска практика.

Но кога точно е избягал Хартрампф? Преди началото на кошмарните им експерименти, както сам твърди? Или след като е станало ясно, че дните на Хитлер, а следователно и на цялата им дяволска лаборатория, са преброени? Дали Хартрампф не е сторил това, което сториха преди него стотици и хиляди нацистки учени? Да предложи на победителите нещо, което те просто не могат да откажат? И да получи в замяна свободата си? В неговия случай — не само свобода, а и възможност да продължи научната си работа…

Тя запали цигара, дръпна дълбоко и промърмори:

— Писмото на Еленър до Хартрампф… В него са отговорите на всичките ни въпроси… Всъщност не на всички. Част от тях се крият в тресавищата на Дартмур.

— И в мен — добави Адам.

— Да.

— Аз съм различен, нали?

— На това му викаме „изявлението на деня“ — засмя се тя.

— Искам да кажа напълно различен. От теб, от всички останали…

Да, помисли си тя. И Бог да ти е на помощ. Защото ние, човеците, имаме шокиращо досие, когато опрем до това.

Тръсна глава да прогони мрачните мисли и каза:

— Трябва да пипнем това писмо! — В съзнанието й се появи мрачната къща с високи тавани и огромни мебели, отново изпита чувството на детска безпомощност, което я обзе, докато Хартрампф четеше писмото на Еленър Хейл, и вероятно още тогава е започнал да крои своите коварни планове. Тялото й отново се разтърси от хладна тръпка. — Налага се да се върнем обратно!

— Може би те вече са там.

— Още по-добре! — избухна тя. — Този път полицията ще трябва да ми повярва! Видя ли ги, като пристигат?

— Видях камионетката им на площада. Приличаше на блиндирана кола. Беше тъмно, току-що се бях събудил… Действах чрез силата на страха.

— Май нямаме избор — въздъхна Джейн. — Ако наистина желаем да открием истината и да сложим край на това сляпо преследване. Колко време ще ни отнеме според теб?

Адам натисна стартера.

Никой от двамата не обърна внимание на една съвсем обикновена на външен вид лимузина, което се размина с тях, а после обърна в обратна посока с изненадващо плътно боботене на двигателя и почти никакво поклащане на тежкото купе.

Вътре пътуваха двама мъже. Единният от тях включи късовълновата радиостанция и промърмори в микрофона:

— Май промениха намеренията си…

— При нас ситуацията също е променена — долетя отговорът. — Хладилен камион и рейндж ровър. Спряха пред къщата на Хартрампф. Девет мъже, всичките бели. Заповедите на Виктория са ясни: плътно наблюдение, проследяване в случай на необходимост. Обектът е на ваша отговорност. Ако се наложи, трябва да го задържите.

— Разбрано. Ягуарът се връща обратно. Повтарям: връща се към вас.

— Разбрано. В момента Хартрампф разговаря с един от новодошлите. Метър и шейсет и пет, очила, тъмна коса, започнала да оплешивява. От поведението им е ясно, че вече знаят за бягството на обекта. Хартрампф се качва в джипа. Потеглят, камионът ги следва. Ще ги държим под наблюдение.

— Разбрано, желая късмет, изключвам. Виктория, чухте ли разговора? Обектът се връща обратно към площад Ийтън.

— Първи екип, продължавайте наблюдението.

— Разбрано, изключвам.

— Какво става, по дяволите? — попита мъжът зад волана.

— Има ли значение? Ще си пълзим подир тях, и толкоз.

— Какви са тези хладилни камиони?

— Старото момче е доктор, нали? Може би му доставят разни човешки чаркове! Нали помниш оная история за Бърк и Хеър?

— Бърк и кой?

— Някакви шибани шарлатани… Мозъците им се повредили от кислороден глад. Карай, това няма значение…

— Следят ни — рече Адам.

Джейн се наведе да погледне в страничното огледалце.

— Искаш ли да направим опит да се измъкнем?

— Вече почти стигнахме, ето го площадът…

— Това са те!

Предницата на рейндж ровъра срещу тях сякаш експлодира от включените допълнителни фарове. Белият камион зад него рязко се завъртя и препречи улицата, от него изскочиха мъже в защитни униформи.

— Назад! — изкрещя Джейн и хвърли изпълнен с ужас поглед към Адам, който сякаш беше замръзнал на мястото си.

Когато мръсниците се появят, те ще искат да ти видят сметката, Дани-бой… Гласът в главата му беше абсолютно ясен, със силен белфастки акцент. Съветът ми е да вземеш няколко от тях със себе си. Колкото повече, толкова по-добре.

Изскочи от колата, стисна с две ръце големия автоматичен пистолет и изстреля няколко куршума по посока на втурналите се напред униформени фигури. После светкавично извъртя дулото към ослепителните прожектори на рейндж ровъра.

Никога не мисли за шофьора. Ръцете му са заети с кормилото. Гледай да премахнеш онзи до него, тъй като той положително вече те е взел на мушка.

От дулото на хеклера изскочи дълъг огнен език. Челното стъкло на джипа се пръсна на ситни късчета, през отвора се люшна окървавена фигура, главата й се удари в металния капак с тежък тътен. Кръвта от малката дупка в челото бързо напои лепенките, които прикриваха шевовете на рана в слепоочието, получена само преди няколко дни от удар с тежката сребърна дръжка на старовремски бастун.

Отзад сигурно има още юнаци, Дани-бой. Но те трябва да стрелят над раменете на другарчетата си, освен това им пречи и челното стъкло. Затова съм готов да заложа цялото богатство на папата срещу една бира, че тоя откъм теб ще отвори вратата и ще започне да стреля зад нейното прикритие. Знаеш ги какви са тези автомобилни врати — пълни с разни пружинки, стъкла и механизъмчета, които са достатъчна преграда срещу куршумите. Затова трябва да се целиш в главата, при това, без да губиш време, Дани-бой. Най-важното е да не им позволяваш да се организират. Действай спокойно и целенасочено. Юнаците най-много се плашат, когато видят насреща си човек, който знае да си върши работата. Особено когато тази работа е убийство. Иначе са добри професионалисти, но с нас не могат да се сравняват. Никой не може.

Адам решително се втурна напред.

За секунда всичко потъна в тишина. Дори работещият двигател на камиона и съскането на пробития радиатор на джипа идваха някъде отдалеч. Откъм околните къщи се разнесоха викове, последвани от продължителен детски писък. Някъде светнаха прозорци, после бързо изгаснаха. Един от мъжете в защитно облекло пропълзя встрани от пътя на нападателя, закашля се и умря.

Пипнат ли те жив, Дани-бой, кажи сбогом на всичко, което си обичал на този свят. Те са брутални зверове. Разбираш ли какво ти казвам, момче? Не им доставяй удоволствието да ти причиняват болка. Прати ги по дяволите, синко. За да спечелиш. Дори мъртъв, ти пак ще си победил тези боклуци.

Задната врата на рейндж ровъра се отвори, светлината от уличната лампа за миг се отрази в очилата на мъжа. Лицето му беше бледо и изпотено, но чертите му бяха твърди.

— Прибираме те! — заповеднически рече той.

„Хвърлете я по стълбите“, чу Адам.

„Даниел!“, проплака тя. Вик на отчаяние, вик по-самотен от смъртта.

Идвам, мамо! Прибирам се у дома! Нощта е студена, аз блуждая в мрака, аз съм сляп. Аз съм никой, мамо! Моля те, помогни ми!

В лицето на Пейж влязоха два куршума, почти на едно и също място.

Хартрампф се опита да се измъкне от задната част на колата, но Адам го сграбчи и притисна нагорещеното дуло на пистолета до опръсканото с кръв слепоочие.

— Недей! — изпъшка възрастният лекар.

— Кой съм аз?

— Не съм в тези неща! Отдавна не съм, кълна ти се! Моля те, недей!

— Писмото на майка ми?

— Пресвети боже! Наистина не знаех! Те сами решават кого да използват! — Ръката му затършува из джобовете на сакото: — Ето, прочети го. Тя ме моли да ти помогна!

— А ти реши да ме върнеш обратно.

— Не разбираш.

— Кой съм аз?

— Не е толкова лесно да ти обясня…

— Какво съм аз?

Гордост проблесна в очите на Хартрампф. Гордост, въпреки ужаса.

— Ти си бъдещето!

— Не, аз съм краят! — поклати глава Адам.

Мозъкът на Хартрампф експлодира и се плисна върху задното стъкло на колата.

Адам се насочи към ягуара, нощната тишина отстъпваше пред нарастващия вой на полицейски сирени. Хора по пижами и домашни халати страхливо надничаха иззад вратите си. Никой не смееше да се доближи.

Джейн беше изчезнала.

Адам се обърна и потъна в нощта.

Рудолф Моравец заспа трудно, сънуваше кошмари. Все същите кошмари от детството. Събуди го настойчивото жужене на телефона до леглото.

— Слушам — вдигна слушалката той и направи опит да прочисти съзнанието си.

— Сериозен проблем — рече директорът на агенцията за сигурност.

— Да?

— Не по телефона. Двама от хората ми са на път, всеки момент ще бъдат при вас.

— Инвестицията ми?

— Жив е. Чакайте хората ми. Предполагам, че редакторите на вашите издания вече въртят телефоните, затова затварям.

На вратата дискретно се почука.

— Мисля, че хората ми вече са тук — промърмори Моравец. — Май трябва да се срещнем, а?

— По-късно — отговори онзи насреща и линията прекъсна.

Моравец стана от леглото и започна да се облича.

— След малко идвам, нека ме почакат в кабинета — извика към затворената врата той. После наплиска лицето си със студена вода, завърза колана на халата и тръгна към кабинета си, разположен на горния етаж на просторния мезонет.

Върху покрития с тъмнозелена кожа диван седеше Джейн Хейвършам с посивяло лице, двамата мъже от агенцията за сигурност стояха прави и разгорещено си шепнеха.

— Събуди доктор Шайрър! — рязко заповяда Моравец на почтително привелия се към него иконом.

— Вече го сторих, сър. В момента се облича.

— Иди да го доведеш, веднага!

— Разбира се, сър.

— Искам всичко, до най-незначителните подробности! — изръмжа Моравец. — Ясно ли е?

Джейн вдигна лице да го погледне, очите й бяха зачервени.

— Не ги обвинявай, те нямат нищо общо със случилото се.

— Плаща им се да имат нещо общо!

— Задачата ни беше само да наблюдаваме, сър.

— Всичко от самото начало! — нетърпеливо се тросна Моравец.

В този момент иззвъня един от телефоните върху масивното бюро, Моравец пристъпи към него и вдигна слушалката.

— Получихме „гореща“ новина — каза редакторът на един от най-печелившите клюкарски вестници на Моравец. — Страхотна стрелба, тук, в центъра на Лондон. Купища трупове. Очевидци твърдят, че са били облечени в защитни униформи, липсва точно описание. Полицията пристига на местопроизшествието, въоръжена до зъби. Отцепва района, вдига труповете и си тръгва без никакви обяснения.

Моравец хвърли един тежък поглед към посетителите си и попита:

— Получи ли специалната информация?

— Всеки момент очаквам да ми позвънят.

— Дръж ме в течение.

Остави слушалката и попита:

— Къде е Адам? Молете се на Бога да не е сред купищата трупове, за които ми съобщиха току-що!

— Именно той им видя сметката — обади се един от мъжете.

— Ти кой си?

— Питърс, сър. А това е Шоу.

— Действахме съгласно вашите инструкции, сър — обади се Шоу. — С втори, също така мобилен екип. На площад Ийтън, имахме постоянна връзка с Виктория. Двата екипа бяха необходими за в случай, че обектите се разделят или пък проведат среща с някого. Присъстващата тук дама напусна къщата на площад Ийтън точно в един и петдесет и три. Мъжът беше с нея. Не знаем имената им, имахме само името на доктора.

— Адам видя как камионът се появява на площада! — прекъсна го Джейн. — Техният камион, разбираш ли?

Моравец мълчаливо кимна.

— Събуди ме и веднага тръгнахме. Озовахме се някъде в близост до Бъкингамския дворец, но не помня как съм стигнала дотам. Бях все още гроги от събуждането… Вече втора нощ не мога да мигна и направо съм труп! — Млъкна, от очите й рукнаха сълзи. Вдигна ръка и гневно ги избърса. — По дяволите! За пръв път в живота си виждам как убиват хора направо пред очите ми! Той ги изби съвсем хладнокръвно, макар някои от тях да не бяха въоръжени!

— Всичките девет човека, сър — вметна Шоу. — Вторият ни екип потвърди това.

— С доктора десет — поправи го Питърс.

Моравец се втренчи в лицето му.

— Хартрампф — поясни Джейн. — Адам застреля и него.

— Той беше последният, сър. Но първо си поговориха. Старият му даде нещо, което държеше във вътрешния джоб на сакото си. Вероятно някакви документи…

— Писмото на Еленър Хейл — уточни Джейн. — За него се върнахме на площад Ийтън. Господи, да бяхме продължили напред! Аз го накарах да се върнем…

— Какво му е толкоз важното на това писмо? — попита Моравец.

— Сигурна съм, че вътре се съдържа отговорът на загадката.

На прага се появи доктор Шайрър.

— Какво става тук, за бога? — раздразнено попита той.

— Познаваш Джейн Хейвършам, нали? — пристъпи към него Моравец. — Току-що е преживяла силен шок. Искам да я заведеш в една от стаите за гости и да се погрижиш за нея.

— Нищо ми няма! — изрази протеста си Джейн.

— Това аз ще реша — промърмори Шайрър и я хвана за ръката. — Хайде, тръгвайте.

— Трябваше да бъдем предупредени, че обектът носи оръжие — рече с обвинителен тон Шоу.

— Ще получите премия — успокои го Моравец. — Но аз също не знаех, че е въоръжен. Може би е открил пистолета в къщата на Хартрампф.

— Сър, ние двамата сме преки свидетели на убийство…

— Всичко ще бъде уредено. Да разбирам ли, че вторият екип го държи под око?

— И още как, макар че положително им е доста напечено, сър. Не се безпокойте, няма да го изпуснат. Следят го от разстояние, но той върви пеша… И двамата имат сателитни телефони, връзката не е проблем. Виктория знае къде се намират, веднага можем да позвъним…

В кабинета отново се появиха Шайрър и Джейн.

— Нищо й няма — обяви докторът. — Един здрав сън и всичко ще бъде наред.

— Той отива в Уандсуърт — съобщи Джейн и хвърли многозначителен поглед по посока на двамата детективи.

Моравец натисна един бутон на бюрото и на вратата се изправи икономът.

— Донеси на тези хора нещо за пиене — нареди той и се извърна към Шоу: — Кажете на Виктория, че искам да зная за всяка негова стъпка. Кажете им още, че не мога да му позволя да се разхожда из града. Много хора се интересуват от него, включително полицията. Намерете начин да го приберете без повече проливане на кръв.

— Рисковано е, сър.

— Вашата компания съществува благодарение на риска, нали?

— Благодарение на пресметнатия риск, сър — поправи го Шоу.

— Уандсуърт? — вдигна вежди Моравец след излизането на детективите.

— Предупреждавам те, че може и да не повярваш на това, което ще чуеш — рече Джейн и отново се отпусна на дивана.

— Аз продавам вестници, момиче. Мога да повярвам на всичко.

— Необходимо ли е моето присъствие? — попита Шайрър.

— Според мен ще ни трябва и мнението на медицинско лице — отвърна Джейн.

Моравец само кимна с глава, после отиде да седне зад бюрото си.

Джейн разказа историята си сбито, с минимално количество думи, после се извърна към Шайрър:

— Шизофрения? Чисто психическо състояние? Имам предвид въображение, без телесна намеса…

— Горе-долу — кимна с рижата си четина Шайрър. — Макар че при екстремна ситуация шизофреникът често прибягва и до физическо превъплъщение, което да отговаря на новата самоличност… Имам предвид дрехи, перуки, грим…

— Говоря за чисто физическо превъплъщение, докторе.

— Нещо не мога да ви разбера…

— У Адам съжителстват няколко личности.

— Той мисли, че е така.

— Не, наистина е така.

— Глупости!

— Какво представлява паметта?

— Мисля, че е доста късно, всъщност — доста рано, за дебати в областта на метапсихологията…

— Отговори на въпроса й! — изръмжа Моравец.

— На нормален език, нали? Е, добре, всички знаем какво представлява паметта… Нали я притежаваме, макар понякога да ни се иска обратното?

— Къде се намира тя? — попита Джейн.

— Където си е била винаги — там, в преуморения ви мозък. Святкат електронни импулси и вечно ви напомнят за най-неприятната част от миналото…

— Само електронни импулси, така ли? Извинявайте, че пак настоявам на своето… но не участва ли и физиката? Клетки, молекули, тъкани?

— Разбира се, че има клетки и тъкани. Нали от това сме направени?

— Възможно ли е изолирането на клетки от онази част на мозъка, която съхранява паметта? И как става това?

— Хвърлили сте едно око на онези проучвания в Мичиган, нали? Опити с дъждовни червеи и плъхове…

— Не съм, но искам да чуя за тях, ако имат връзка с въпроса ми, разбира се…

— Един американски психолог разработва теория, според която молекули на паметта циркулират из цялата нервна система на организма, но могат да предават информацията си само когато стигнат в мозъка. Проведени са били опити с дъждовни червеи — най-простите организми, които притежават мозък. Във вана с вода се пускат изключително слаби електронни импулси и се наблюдава реакцията на червеите. Те, подобно на всички живи същества, реагират на шока. После над ваната се включва лампа, винаги точно две секунди преди предстоящия шок. Твърде скоро червеите се научават да реагират на това предупреждение, сякаш то е самият шок. Тържество на учението на Павлов…

Интересен е следващият експеримент. Червеите се разрязват на две (вероятно знаете, че те могат да възпроизвеждат главите и опашките си). При онези от тях, които възстановяват опашка, се наблюдава запаметяване на реакцията при шока. От което следва, че паметта не се съхранява само в главата… Разбира се, при дъждовните червеи, а не при всички организми… Експериментът продължава. Знае се, че тези червеи имат канибалистични наклонности и части от вече обработените гадинки се предлагат за храна на нови, току-що донесени техни събратя, държани гладни доста продължително време. Бинго! Лампата светва и новите червеи реагират точно като предишните.

Подобни експерименти за пренасяне на паметта са правени с плъхове, мишки, хамстери, птички, а дори със златни рибки. От различни лаборатории, но с неизменно положителни резултати. Разбира се, всеки експеримент е съобразен с желанието да се прескачат бариерите, съществуващи между отделните видове. Мозъчна тъкан от плъхове и мишки, обучавани да избягват нормално предпочитаната от тях тъмнина, се инжектира на хамстери. И те скоро започват да бягат от тъмното. После един неврохимик направи съобщение за свое научно откритие, според което е успял да изолира предварително кодирани молекули от мозъчната тъкан на плъх, приучен да избягва тъмнината. Съставът на тези молекули е пептид в сложна комбинация от аминокиселини. Все още не е осъществено синтезирането на тези молекули в лабораторни условия, но всички учени са единодушни, че то е напълно възможно.

Моравец запали пура, издуха дима към тавана и попита:

— Искаш да кажеш, че паметта може да се синтезира и да се прехвърля от един организъм в друг, така ли? Възможно ли е това и при хората?

— Може би. Особено ако разполагаш с време и неограничени ресурси… Но всъщност ти ме питаш нещо друго: възможно ли е да се моделира мисленето? Нещо, за което всички диктатори по света биха дали дясната си ръка…

Моравец закова тежкия си поглед в доктора, над главата му се издигаше плътен синкав облак.

— Какво толкова казах? — ухили се Шайрър.

— Докторе — намеси се Джейн, — искам да получа ясен отговор на следния въпрос: възможно ли е пренасянето на паметта на един човек — имам предвид всичко, което съдържа тя: идентичност, чувства, умения — в друг човек, с друго тяло, с друг мозък?

— Няма да ме притиснете до стената — усмихна се Шайрър. — Ще ви кажа нещо, което вероятно знаете: доста неща, които според медицинските критерии отпреди десет години са представлявали чиста проба научна фантастика, днес се радват на ежедневно приложение в практиката. На един по-ранен етап през тази дълга нощ аз обясних на Моравец, че с достатъчно финансова подкрепа дори и невъзможните неща могат да се превърнат във вероятно възможни…

Джейн се извърна към Моравец:

— Сега ще ти разкажа това, което установихме със сигурност: Адам е неидентифициран до този момент капитан от морската пехота, въздушнопреносима дивизия. Едновременно с това е немски шпионин, обесен в края на войната в тукашния затвор Уандсуърт. На трето място е и Даниел Хейл. Зная това, защото познавах този човек и открих у Адам всичко негово — външен вид, глас, ако щете и миризма. Несъмнено и майка му го е усетила и именно затова го е пратила при мен. А що се отнася до самата Еленър Хейл, аз съм сигурна, че и тя има немалко участие в тази загадка. Ако греша, значи съм изгубила нюха си към интригите… Човекът, който тази нощ изби безмилостно десет души, изобщо не беше Адам. Той беше Даниел Хейл. Помня как ми разказваше за специалната си подготовка, включваща именно бърза и безмилостна разправа с моторизирани противници. Получил я, преди да замине с тайна мисия за Северна Ирландия.

Шайрър се обърна към Моравец и намигна:

— Страхотна манджа за клюкарските ти парцалчета, а?

Моравец не му обърна внимание, лицето му беше мрачно и намръщено.

— Колко дойче марки и колко човешки живота са инвестирали нацистите в своите зловещи експерименти с живи хора? — запита той. — Отговорът е прост — неизброими количества и от двете. А колко ще плати медицинската наука за резултатите от тези експерименти?

— Отлично знаеш, че никой не се докосва до подобни неща! — раздразнено издаде напред брадичката си Шайрър. — Те са извън моралните ни ценности, следователно и извън материалните! Освен това въпросът ти е чисто емпиричен, тъй като всички резултати от подобни опити са отдавна унищожени.

— Ами ако не са? Ами ако морални ценности не съществуват?

— Но те съществуват, да те вземат дяволите!

— Представи си за момент, че съществува някакъв абсолютно таен експериментален обект или полигон, в който морални ценности наистина няма… Тогава?

— Това е невъзможно!

— Представи си, казах! — извика Моравец и стовари юмрук върху плота на писалището.

— Ако такова място наистина съществува, лично аз ще очаквам от него да ми се покаже Луцифер. Просто защото то ще бъде най-близо до представата за ада, която си е изградил нашият болен и уморен свят…

— Спокойно можеш да го очакваш! — мрачно отвърна Моравец, после се извърна към Джейн: — Залавяй се за работа, цялата ни информационна машина е на твое разположение. Искам името на капитана от морската пехота, искам и това на обесения нацист. Живи ли са, мъртви ли са, изчезнали ли са… Ако има официално регистрирани смъртни актове, искам да зная къде са погребани тленните им останки.

— Името на немеца е Фашер… Ото Хорст Фашер. Адам е бил в неговата кожа минути преди екзекуцията в затвора. Но няма начин да се установи самоличността на жив, пък дори и изчезнал офицер от морската пехота. Зная това, лично се опитах да сторя нещо подобно при подготовката на едно от предаванията си за Северна Ирландия.

— Сигурна ли си, че Хартрампф е бил замесен? — заплашително попита Моравец.

— Адам беше сигурен — кимна Джейн. — Нали затова избягахме?

— Следователно твърдението на Хартрампф, че Адам е някакъв капитан от морската пехота, може би е изфабрикувано от доктора, нали така?

— Не. Аз бях там по време на целия хипнотичен сеанс и видях как Хартрампф изтръгва отговорите от него…

— Сигурна ли си, че това е било хипнотичен сеанс?

— Не бих могла да го нарека нещо друго… Освен може би свръхнормална телепатична способност… Бях свидетел на всяка дума, на всеки жест!

— Познавайки способностите на Адам, би ли отхвърлила напълно идеята за телепатичен контакт?

— Май не… — промърмори след известна пауза Джейн, на лицето й се изписа умора от преживяното напрежение.

— Момент — намеси се Шайрър. — Ако приемате всичко казано дотук за достоверно, не бива да отминавате вероятността, че изровената под хипнозата на Хартрампф идентичност може би съвсем не е истинската идентичност на Адам… Той би могъл да бъде както всеки от тримата, които споменахте, така и нито един от тях… Прав ли съм?

— Аз познавах Даниел Хейл — поклати глава Джейн. — Адам не е той. Поне физически…

— А нацистът би бил твърде стар — нетърпеливо подхвърли Моравец. — Значи остава капитанът от морската пехота. Окаже ли се обаче, че не е и той — край на разследването! Може да бъде кой ли не!

— Или никой — добави сякаш на себе си Шайрър.

— Поясни се, ако обичаш! — нареди Моравец.

Лекарят вдигна глава, очите му пробягаха последователно по лицата на двамата събеседници.

— Да допуснем, че вярвам на всичко дотук — започна той. — Ако тайнствените неизвестни са били в състояние да извършат това, което предполагате, тогава е твърде възможно да заемат мястото на Бога, полагайки последните щрихи на гениалното си творение. В днешно време никой не се учудва на бебета, заченати в епруветка. Създаването на предварително програмирано човешко същество (имам предвид генетично програмиране) от мъжки сперматозоид и женска яйцеклетка в изкуствена утроба е нещо съвършено възможно. Дори нещо повече — в Щатите вече го правят, при това съвсем законно. Селективен подбор на подходяща сперма от анонимни донори и резултатите са напълно задоволителни. Това бих го нарекъл не толкова генно инженерство, колкото генна манипулация…

— Какво би им попречило да направят следващата стъпка? — попита Моравец.

— Вече ти казах — генното инженерство е дяволски опасна работа! Едно леко подхлъзване и не знаеш дали няма да отприщиш бента на сили, които биха унищожили целия човешки род! Питал ли си се някога защо в днешно време има толкова много вируси, които притежават способността да мутират и по този начин да се предпазват? Защо бактерии, които мислим за отдавна обезвредени, изведнъж предизвикват истерия на световните хранителни пазари? Погледни няколко години назад, когато шепа, меко казано, „заблудени“ учени се бяха заловили да ровят слепешком в областта на генетиката, и ще получиш отговора на тези въпроси!

— Нима искате да кажете, че Адам… Че Адам е нечие творение?! — прошепна смаяно Джейн.

— Нали такъв е бил и онзи, първият… Дето му се пада адаш… Всеки вярващ ще потвърди, че библейският Адам е божествено творение.

— Защо тогава са му дали чужда памет?

— Това вече вие ще го откриете.

— Направете предположение — примоли се Джейн.

— Никога не правя предположения.

— Тогава подложете въпроса на размисъл.

— Размисълът води до нещо, само ако човек разполага с всички факти. А това тук е до голяма степен фантасмагория.

— Ами защо не фантазирате? Представете си, че вие сте сътворили един жив човек. Защо бихте го заредили с паметта на други хора?

— Бих казал, че от гледна точка на фантазията имате две възможности — шумно въздъхна Шайрър. — Първо: вашият Адам е част от широка експериментална програма, нещо като сложен опитен плъх. Някаква засечка в тази програма е направила възможно неговото бягство… Или пък то е резултат на нещо друго, но то звучи невероятно дори и за най-безумния фантазьор: опитват да запазят определени умения на „донора“ чрез трансплантация на клетки на паметта. Умения, които иначе ще изчезнат заедно със смъртта на донора… Или пък спасяват тайните на мозък, който е изпаднал в кома? Един господ знае каква е истината… Вече никак не ми се иска да фантазирам. Достатъчно чудовищно е да бъдеш едновременно почтен гражданин и маниакален убиец! Не, благодаря, все пак искам да поспя тази нощ!

— Но защо немски шпионин от четирийсетте години? — продължи да настоява Джейн. — Днес неговите умения и тайни положително нямат никаква стойност, нали? Защо именно двама млади офицери? Не би било трудно да им бъдат намерени заместници, дори ако приемем, че и двамата са били великолепни специалисти в своята област.

— Може би защото са били на разположение — отвърна Шайрър. — Нацистът е бил осъден на разстрел, кой ще плаче за него? Двамата офицери „изчезват по време на акция“ и тази формулировка е напълно достатъчна да замени смъртните им актове. — На лицето му се появи саркастична усмивка. — Дори в света на фантазиите пак трябва да има материал за осъществяване на експериментите!

— А изчезването на тези хора не трябва да предизвиква въпроси — намеси се Моравец. — Точно това се въртеше в амбициозното мозъче на младия Люин…

— Кой е този Люин?

— Един младеж, който използвам за проучване на някои от темите си — отвърна Джейн. — Много решителен, с малко прекалена склонност към риска, но иначе е отличен специалист. В момента се намира в Дартмур. Там, откъдето дойде Адам…

Шайрър пристъпи към масичката с напитките, сипа си една здравословна порция скоч и каза:

— Ако тези хора, или този обект, наистина съществуват, вашият младеж би трябвало да се държи на почетно разстояние. Историята отдавна е доказала, че малко са професиите, които са по-жестоки от медицината… Или от отделни нейни представители, особено ако става въпрос за нововъведения на революционни идеи в практиката… Не бива да се забравя, че буквално довчера, исторически погледнато, разравянето на гробове и отмъкването на трупове за упражнения по анатомия беше една често срещана практика… Времената може и да са се променили, но искам да ви напомня, че Бърк и Хеър се отказаха да изравят трупове, само защото убийството се оказа икономически по-изгодно за тях! — По лицето на Шайрър отново се плъзна ироничната усмивка. — В условията на свободната пазарна икономика това би могло да се нарече и експанзия на бизнеса, нали?

— Никак не е смешно! — укорително тръсна глава Джейн.

— Нямах намерение да ви разсмивам, госпожице Хейвършам. Беше просто един малък, бродиран с ирония коментар. Върху ценностите на нашето време. Вие с Моравец искате да направите пари от тази история и именно затова сте изпратили един, по вашите думи „решителен и склонен към рискове младеж“, на мястото, където може би се крие ключът към загадката. Аз съм тук по абсолютно същите причини — искам да живея още по-добре и още по-приятно… А вашият приятел Моравец насреща вече е доказал, че може да ми помогне в това отношение… Но едно нещо ме тревожи. Вероятно знаете, че не всички на този свят живеят само заради парите, дори когато става въпрос за големи пари. Може би са забравени и на път да изчезнат, но все още ги има… Идеалистите, за които парите не значат нищо. Хората, които живеят само заради своя идеал. Двайсетте и трийсетте години на нашия век бяха златната ера на съвременния идеализъм. Върхът му настъпи някъде през шейсетте, после неизбежно започна залезът… А през цялото това време ние бяхме заети да трупаме пари и всичко останало пращахме по дяволите…

Междувременно обаче (в случай че Моравец се окаже прав) група фанатизирани идеалисти са се заели да планират нашето бъдеще и формулата му вече стои на черната дъска. Става въпрос за дългосрочното бъдеще на човешкия род, според собствените им виждания, разбира се. Създали са истински атлас на човешките гени. Ние нямаме абсолютно никакъв избор. Просто защото не знаем, че промяната е започнала. А ако все пак го имаме, почти сигурно ще ги подкрепим… Защо? Защото няма майка на този свят, която да не мечтае за здраво и силно дете, генетично предпазено от всякакви умствени и физически недостатъци. Ако изборът ни се състои между тази перспектива и някакъв нищожен шанс за дефект на системата, нещата са абсолютно ясни…

Съвършенството е един от най-старите идеали на човечеството, под негово влияние попадаме всички, особено когато става въпрос за децата ни. Е, добре, вече сме почти на фазата, на която просто можем да си го поръчаме. В различни разновидности, стерилно опаковано съвършенство. Въпросът е кой се занимава с опаковката? Експерти по медицина, разбира се. Специално подготвени за тази работа. Нима бъдещата майка ще си направи труда да поиска мнението за бъдещето на човешкия род от хората, които се готвят да й предложат едно съвършено в умствено и физическо отношение дете? Нищо подобно. Дори и през ум няма да й мине. Защото ще мисли единствено за своето дете. Поставен пред такава огромна отговорност, идеалистът вероятно ще бъде обладан от желанието да създаде едно изцяло ново поколение. „Ново“ ще бъде паролата за отприщване на бента. Аз със сигурност съм един стар грешник, но въпреки това не искам да доживея мига, в който ръката на Бога, или на майката Природа, ако щете, ще бъде заместена от ръката на човек, движена от присъщите за човека дребни страсти и духовни заблуди.

— Точно това се опитваме да предотвратим, доктор Шайрър — хладно процеди Джейн, после се извърна да погледне Моравец. — Поне аз мисля така. Отдавна вече не търся финансовата изгода в тази история…

— Но Люин я търси — изръмжа Моравец. — Всичките му действия са подчинени на обещанието, което получи от мен. Всеки ден си имам работа с хора като него…

— Защото ни купуваш и продаваш както си искаш — мрачно се усмихна Шайрър.

Десета глава

Дълбокото басово бучене идваше сякаш от живо същество, а вентилационната тръба, вибрираща на една и съща октава и опъваща до скъсване напрегнатите нерви на Люин — беше сякаш неговото стоманено пипало.

— Хубаво, дай да те видим на какво мязаш! — промърмори той на нарочно подчертано девънско наречие, за да се освободи от напрежението.

Отначало се опита да измерва разстоянието, което преодоляваше с мъчително пълзене, но скоро се отказа.

Беше прекалено дълго, да го вземат мътните. Мамка ти, Джордж!

Лъчът на фенерчето беше сведен надолу и прикрит от носна кърпа. Виждаше само металната повърхност на трийсет-четирийсет сантиметра пред себе си, по дрехите си усещаше лекото всмукване на въздуха към това, което лежеше напред. За момент си представи, че в края на тръбата го очаква огромен вентилатор с остри като бръснач витла, готов да го нареже на ситни късчета. Потисна тази представа с усилие на волята, просто защото знаеше откъде идва тя — от таблетките и страха…

Спря, когато непрогледният мрак отвъд лъча на фенерчето се смени от неясна разсеяна светлина. Пропълзя последните метри до решетката с изключително внимание и видя машинарията, която създаваше бученето. Истинско произведение на изкуството, очевидно командвано от компютър. И наистина страшно скъпо, което потвърждаваше първоначалните му, придобити само от звука, впечатления. Бог да дава здраве на данъкоплатеца. Зае се да изследва решетката. Механизмът за отваряне от вътрешната страна беше на видно място и съвсем обикновен, проблеми с оттеглянето едва ли щеше да има. Но мисълта, че трябва да влезе в тази машинна зала, съвсем не му се струваше привлекателна. Наказанието за незаконно проникване в секретен правителствен обект би могло да бъде бързо и болезнено, или обратно — безкрайно дълго, с предостатъчно време за размисъл.

По челото му избиха ситни капчици пот и се плъзнаха надолу, към очите.

Нещо трябва да се направи.

Но какво?

Да остане в шахтата, където ще бъде в сравнителна безопасност, и да види как ще се развият събитията? Да потърси друга решетка, през която може да надникне? Или да се измъкне навън и да се направи на герой — такъв, какъвто и кучетата очакват да бъде?

Ярката представа за пълни джобове и страхотни мадами по монокини, която го беше крепила до този момент, изведнъж започна да избледнява.

Можеш да вървиш на майната си, Моравец! А и ти, Джордж! Връщам се обратно и се прибирам при стария Питър Фоли, верния страж на обществения ред! Прекалено опасно е да се живее постоянно в лентата за бързо каране и рисковано задминаване!

После в съзнанието му отново изплува обещанието на Моравец. Ще те направя богат, момче!

Майната му, да става каквото ще! Отивам да изкарам тези мангизи! А Рапунцел така ще ми се израдва, че положително ще позволи да я обработя цялата. От краката чак до русата коса!

Извади инструментите от раницата и започна да отстранява винтовете, които придържаха решетката за стената. Искрено се надяваше, че в помещението няма никой. Остави два винта по местата им и завъртя решетката надолу. Пролуката беше напълно достатъчна. Слабото му тяло се промъкна през нея, увисна за миг на ръце, после се пусна. Маратонките му влязоха в контакт с пода напълно безшумно. Той светкавично се огледа, сърцето му щеше да изхвръкне от гърдите.

Спокойно. Всичко е наред.

Залата беше пуста. Огледа се за контролен пулт и скоро го откри. Значи действието на всички тези машини действително е подчинено на човешката воля. Тръгна към единствения изход, после изведнъж се закова на мястото си.

Електронен контрол. По дяволите! Ами сега?

Тръгвай!

Пръстът му натисна бутона до вратата, очите му механично потърсиха охранителни телевизионни камери.

Идиот. Системите за сигурност са горе, на повърхността. Само лунатици като Джордж, пълзящи из разни изоставени рудници, могат да проникнат в този обект през задника му. Което поставя и теб в техните редици, нали? Ох, Джордж, копеле проклето! Само да се измъкна оттук и ще видиш как изглежда отблизо собственият ти задник! Заклевам се, че ще го сторя!

Вратата безшумно се отвори.

Влезе в кабинката и веднага видя надписа, поставен над бутоните за различните етажи.

АДАМ.

Сърцето му щеше да изскочи през гърлото.

Я пак го кажи, Рапунцел?

„Единственото име, което помни. По неизвестни причини го вижда свързано с числото девет.“

Люин протегна ръка и докосна деветката на контролния панел. Подът под краката му се раздвижи, кабинката се изпълни от предупреждението на електронно синтезиран глас:

— Девето ниво. Опасност от биологично заразяване. Защитното облекло е задължително.

Скочи с цялото си тяло към бутона за аварийно спиране на кабинката, но закъсня. Вратата вече се отваряше.

Насреща му проблеснаха два комплекта защитно облекло, окачени на стената. Качулки, маски, обувки, изобщо пълен набор…

— Излезте от кабината и облечете костюма — заповяда безизразният носов глас.

— Глупости! — озъби му се Люин, дръпна се навътре и натисна бутона за слизане. Но вратата на асансьора остана отворена, двигателят отказа да се задейства.

Гласът повтори посланието си.

— Върви да се шибаш някъде! — просъска Люин и се залепи за стената на кабинката, разтърсен от ужас.

— Девето ниво е биологически опасно, всички надлежно оторизирани членове на персонала трябва да носят защитно облекло. Асансьорът е блокиран на това ниво и може да бъде деблокиран само от охраната. Веднага докладвайте за инцидент или произшествие от друг характер.

Люин се втренчи в окачените срещу вратата костюми. „Нямаш друг избор, синко“, обади се гласът на Джордж.

Скочи напред, един поглед му беше достатъчен, за да разбере, че защитните костюми са скроени оптимално — човек просто трябваше да стъпи в тях. Там, на специалната поставка под закачалката. Стори го и бързо издърпа ципа на гърдите си. После слезе от поставката и почувства тежестта на кислородния апарат върху гърба см, в ноздрите му нахлу въздух с миризма на гума, изпълнил автоматично скафандъра.

Гигантска стъпка на човешкия напредък, направи гримаса той, нервите му бяха опънати до скъсване. Не влизай обратно в асансьора, вероятно е програмиран да се задейства след известен интервал!

Тромаво се извъртя и започна да оглежда обстановката. Явно беше попаднал в контролен център. Пред сложни електронни панели имаше два стола с подвижни седалища, отвъд тях се простираше широк правоъгълен екран, изцяло затъмнен. Пристъпи към него и притисна скафандъра си към дебелото стъкло.

Моментално отскочи назад.

Какво беше това, по дяволите?

Белите, странно безформени фигури в мрака бяха чудовищни.

Фотокамерата! Направи снимки, дяволите да те вземат! Вече си тук, вече си поел риска! Свърши тази работа!

После видя ключалките със сгъстен въздух.

— Ти си луд, Люин — рече си на глас той. — Абсолютно откачен!

Посегна към раницата, проклинайки защитните ръкавици, които бяха лишени от пръсти. С облекчение откри, че Джордж е заредил апарата и всичко беше готово за снимане. Пристъпи към механизма за заключване, студените тръпки на страха плъзнаха по цялото му тяло.

Мили боже, дай ми сили да свърша тая работа и да се измъкна, после можеш сам да определиш цената!

Очите му френетично пробягаха по командните конзоли, търсейки нещо, което би могло да отвори блестящата врата от неръждаема стомана насреща му.

Хайде, по-бързо!

Ето!

ОБЕЗЗАРАЗЯВАНЕ И ОТВАРЯНЕ.

Натисна клавиша и вратата безшумно се плъзна встрани. Люин пристъпи прага, но беше спрян от електронния глас:

— Забранено е влизането и излизането от камерата преди приключване на обеззаразителния цикъл!

— Прав си, скъпи — промърмори Люин и след кратко колебание натисна още няколко клавиша.

Вратата, през която беше проникнал дотук, бавно се затвори, фина мъгла започна да изпълва помещението. Люин затвори очи. След няколко секунди вътрешната врата пред него се плъзна встрани и той пристъпи в студения мрак. Тишината се нарушаваше единствено от едва доловимо почукване на електронни датчици, а тъмнината — от синкавобяла ултравиолетова светлина. Студът беше невъобразим, тялото му под защитното облекло бързо започна да се сковава.

— В Дартмур било дяволски студено, господин Моравец — промърмори Люин. — Няма къде да се скриеш от вятъра, който реже като бръснач и прониква през всичко, което си навлякъл върху себе си… Гол ли е бил? Господи, трябва да не е с всичкия си!

Нищо чудно, помисли си той. Ако това е бил родният му дом!

Тромаво пристъпи напред. Дишаше леко и повърхностно, но въпреки това в скафандъра му започна да се образува пара. Приближи се до първия от двата реда високи бели контейнери, поставени сред множество кабели и разноцветни светлинки.

Дръпна тежкия капак и надникна.

Вътре имаше почерняла човешка фигура, потопена в гъста, подобна на лепило течност. Пръстите на ръцете и краката бяха овъглени, същото беше състоянието и на пениса. Лицето беше гладко, без никакви черти, сякаш се беше стопило от висока температура.

Люин се дръпна назад.

Господи Исусе!

Капакът остана отворен на своите дебели, очевидно запълнени с газ носачи.

Никой не може да оживее след подобни изгаряния!

Но овъгленият гръден кош се надигна, после бавно се сви. Несъмнено този човек дишаше, макар и на редки, влудяващо редки интервали…

Умри! На твое място не бих искал да живея. Умри!

Скован от ужас, Люин не беше в състояние да отмести поглед от обгорялото лице и прозрачния капак, прикрепен към горната част на черепа. Под него се виждаха разноцветни кабели и електронни чипове, пластмасови тубички с червена и безцветна течност, от които се проточваха прозрачни маркучи. Очите му неволно проследиха пътя им и се спряха на втори, по-малък контейнер, почти прилепен към първия. Отгоре му имаше картон с надпис ПИЛОТ. Потърси подобен картон и върху големия контейнер, почти веднага го откри. Беше запълнен с медицински термини и цифри, които му бяха толкова понятни, колкото кодовете на стоките в някой от големите супермаркети. Най-отгоре отново пишеше ПИЛОТ, а в скоби беше добавено: ФОЛКЛЕНДСКИ ОСТРОВИ, 1982 ГОДИНА.

Не, това не биха посмели да направят!

Но са го направили, нали?

Обхванат от гняв, младежът се наведе и рязко вдигна капака на спомагателния контейнер. Моментално отскочи назад, сърцето му потръпна и се сви. Вътре имаше човешки мозък, към който бяха прикачени найлонови маркучи и разноцветни жици. Неволно се облегна на големия контейнер, озовал се зад гърба му, извърна се да види в какво се е блъснал, направи отчаян опит да възвърне самообладанието си. Но срещна погледа на едно бяло като на слепец око, стана му лошо, почувства как всеки момент ще повърне.

Мръсници! Болни, луди мръсници!

Обзе го неудържима ярост. Искаше да разруши всичко, което виждаше около себе си, беше сигурен, че и останалите контейнери са пълни с ужасни човешки остатъци, в тях също има обезобразени, смъртно ранени хора, на които е била отказана милостта да умрат в мир.

Мръсни копелета!

Ръцете му вдигнаха фотоапарата, главата му беше празна. Мечтите за богатство и слава ги нямаше, единственото му желание беше да заснеме този ад и да го направи достояние на обществеността. Направи две снимки на безмълвната обгорена фигура с широко разтворени невиждащи очи, собственото му лице беше разкривено от ужас и състрадание. После се обърна и тръгна към контейнерите, наредени покрай противоположната стена на камерата. Вдигна капака на първия от тях и се закова на място.

Вътре имаше голо мъжко тяло, стройно и мускулесто, без следа от наранявания. Черепът му беше гладко избръснат, но слепоочията му се спускаха фини успоредни белези, отдавна зараснали и почти невидими. Всъщност само те говореха за някаква физическа интервенция. Във вените му бяха вкарани тънки игли, през тях тялото му се подхранваше от прозрачните банки, прикрепени за стената на контейнера. Почти всеки сантиметър от мъртвешки бялата кожа беше покрит с датчици и разноцветни кабели, мускулите под нея бяха подложени на постоянна, контролирана от компютър стимулация. Люин почти не направи разлика между съвършенството на това тяло и грозно обгорената фигура на пилота отсреща. Защото единственото му желание беше да разкъса тези сложни системи и разноцветни кабели, да прекрати ужасните експерименти, на които беше станал свидетел. Потисна го с цената на върховни усилия и вдигна фотокамерата. Направи две снимки и изведнъж замръзна.

Тялото на мъжа леко потръпна, гъстата субстанция, в която лежеше, се раздвижи. Очите се отвориха. Обзет от паника, Люин все пак направи още една снимка. Мъжът примигна и започна да се изправя. Отнякъде долетя пронизителен звън. Люин се дръпна към вратата на камерата за обеззаразяване и панически натисна бутона. Парообразната химическа субстанция започна да го обвива в прозрачните си вълни, но той все пак видя хладния и празен блясък на сините очи под бръснатия череп, вперени в него.

Ето откъде е избягал Адам, мерна му се обърканата мисъл. Събудил се е гол, като всички останали в контейнерите. Съумял е някак си да излезе навън и е хукнал да бяга през мрачните тресавища. Без да се обръща назад, обзет от ужас… Също като мен! Аз съм в ада! Аз съм умрял, но не съм усетил нищо! Помогни ми, Господи! Поискай от мен каквото ти хрумне и ще го получиш! Кълна ти се, Господи!

Вратата към командната зала безшумно се плъзна встрани.

Очакваха го. Бяха облечени в съвсем същото защитно облекло, в поведението им се долавяше смъртна заплаха. Двама стиснаха ръцете му в желязна хватка, трети пристъпи зад него и направи нещо с кислородния апарат. Прозрачното стъкло на скафандъра се замъгли, обзе го чувството, че е едновременно великан и буболечка. Убийте ме, беззвучно заповяда той. Не ме използвайте! После потъна във вълните на студен и враждебен мрак.

Джордж Хауърд седеше на камъка до шахтата. Коленете му бяха притиснати до брадичката, ръцете здраво ги прегръщаха. Въпреки това умираше от студ. Мракът беше непрогледен, черен като мрамор.

— Хайде, малък разбойнико! — нетърпеливо промърмори той. — Излизай вече от проклетата дупка!

Люгерът беше на камъка до него, опрян в бедрото му. Така можеше да го открие в тъмното и ако се наложи — да го използва. Очите започнаха да го болят. Сякаш черният студ ги притискаше с грубата си лапа. Много му се искаше да включи фенерчето, но снайперисткият инстинкт тихо шепнеше: „Никога не издавай позицията си!“.

Седеше в близост до шахтата. Дори в опасна близост, ако се вземе предвид пълната тъмнина, която цареше наоколо. Но за да види светлината от фенерчето на завръщащия се Люин, би трябвало да се надвеси над бездънната дупка…

Шумът го накара да се изпъне като струна. Някакво странно шумолене, сякаш сухи листа се търкат едно в друго…

Идваше не откъм шахтата, а от обратната посока — там, където тъмнееше полусрутената грамада на изоставеното машинно отделение. Ставаше все по-отчетлив, очевидно идваше насам; към зейналата дупка пред краката му. Много му се искаше да пропълзи встрани и да изчезне в мрака, но знаеше, че трябва да остане неподвижен. Пръстите му напипаха ледената стомана на люгера, единият се обви около спусъка и бавно започна да обира луфта му. Имаш предимство, прошепна му незабравимият инстинкт от войната. Ти знаеш, че врагът идва, докато той само предполага, че си тук…

После блесна светлината. По-ярка от утрото, ослепителна. Зад лъчите на прожекторите, странно размазани от отразената светлина, се поклащаха фигурите на врага. Бяха сребърнобели фигури, със странно набръчкана кожа, черни очи на циклопи, оцъклени над хоботите, които висяха от гротескно големите голи глави… Хауърд се надигна, сърцето му бясно препускаше. Люгерът се насочи напред, движен от ужаса, пръстът му започна да натиска спусъка. Трясъкът беше оглушителен.

Една от фигурите падна и страхът му се стопи. Вече беше сигурен, че може да ги ликвидира. После пред очите му разцъфна ослепителен оранжево-жълт букет, остра болка прониза гърдите му. Тялото му се превъртя във въздуха, падна на колене, след това политна встрани. Там, където трябваше да бъде твърдата и студена повърхност на скалата. Но скала нямаше. Вместо нея имаше тъмна и ужасна пропаст, дълбока повече от петстотин метра…

Изпод защитното облекло на улучения нападател бликаше кръв.

— Откъде е взел проклетия револвер? — извика той, гласът му беше неясен и металически изпод противогазовата маска.

Друга фигура в защитно облекло се наведе да вдигне люгера.

— Сувенир от войната — обяви заключението си тя, после пристъпи до ръба на шахтата и насочи надолу лъчът на мощното си фенерче. Отстъпи крачка назад и докосна микрофончето за вътрешна връзка на ръкава си. — Тялото му няма да бъде открито. Има ли признаци на обгазяване? — Въпросът му беше предназначен за един от невъоръжените членове на екипа.

Големият скафандър с визьор в предната част тромаво се поклати в знак на отрицание.

— Трябва да потърсим и превозното им средство — предупреди третият член на екипа.

— Разбира се, веднага — отвърна водачът, после хвърли люгера в шахтата. — Нещастен стар глупак!

Започнаха да се отдалечават от развалините на рудника. Приличаха на извънземни в своите защитни облекла, звукът от търкането на комбинезоните им бавно заглъхна в студената нощ.

Даниел Хейл седеше на пейката в станцията на метрото и озадачено разглеждаше часовника си. Не беше го виждал от години. Захвърли го в някакво чекмедже веднага след като получи своя любим „Ролекс“ от неръждаема стомана. Господи, та това беше още преди кадетските години в Сандхърст! Трябва му нова каишка, с тази всеки момент ще го изгубя…

Объркването му беше пълно. Какво прави тук, на перона на лондонското метро? Всъщност, какво прави в Белфаст перонът на лондонското метро?

Сънувам, увери се той и на лицето му се изписа широка усмивка на облекчение. Съзнанието търси начин да се лекува от напрежението. Е, хубаво, ще го оставя да прави каквото ще, може пък да изпитам и удоволствие… Особено, ако вземе да се появи и някое апетитно парче… Как ли пък не! Дори да се появи, какво ще го правиш? Тук, в тази отвратителна ветровита дупка? Един господ знае защо сънувам точно проклетото метро! Та аз винаги съм го мразил!

Помнеше, че си купи билет от някаква машина. Помнеше също, че отива в Уандсуърт. Но не помнеше защо.

Уандсуърт? Какво знае за него? Да, там има затвор, пълен предимно с дребни престъпници от Ийст Енд…

Отива там при приятел.

Но какъв приятел? Истински или продукт на съня?

Приятел немец.

Съжалявам, сънят става неправдоподобен. Не познавам нито един шваба в Лондон. Нито пък в цяла Великобритания. За последен път имах контакт с шваби по време на курса за съвместна подготовка на антитерористични поделения. Ако сънят наистина е правдоподобен, сега би трябвало да се намирам в залата за тренировки, която се помещава на първия етаж на казармите „Йоркски херцог“. Там ще тръшна на пода един-двама шваби, а вечерта ще изляза да си потърся нещо свежо на Кингс Роуд.

„Йоркски херцог“ ли? Гръм и мълния! Значи не съм морски пехотинец, а офицер от Националната гвардия. Как да си обясня това?

В далечния кран на перона настъпи раздвижване и той механично обърна глава. Група чернокожи младежи безцеремонно разблъскваха събралите се пътници, някои от тях издърпваха вещи от ръцете на хората и високо се смееха. Приближаваха се насам.

В сънищата болка няма. Но все пак няма да им дам стария си часовник… Скъп спомен, сантименти и всичко останало… Доста кръв ще трябва да им изтече, ако все пак решат да го вземат…

Изправи гръб, за да е готов, ясно почувства автоматичния пистолет, затъкнат отзад на колана му. Стори му се доста лек и това го разтревожи.

Никога, дори насън, не бива да навлизаш в територията на врага без зареден догоре пълнител и патрон в цевта, синко…

Благодаря, сержант Барет, вашите съвети винаги са ми били от полза. Но в момента сънувам и не мога да контролирам нещата. Дори да ме убиете, не мога да ви кажа защо е толкова лек пистолетът. Прекалено лек, по всяка вероятност празен…

Групата заобиколи двойка на средна възраст, която покорно и с някаква перверзна готовност започна да се разделя с вещите си. Жената задърпа венчалната халка от пръста си, но тя отказваше да излезе. Един от чернокожите хулигани я напсува, измъкна дълъг, подобен на мачете нож изпод якето си, разпери пръстите й и ги прикова към бетонната колона. После рязко замахна и отряза пръстите й, прибра халката, която звънна на пода, и изрита окървавените остатъци по посока на коловозите. От устата на жената се изтръгна грозен писък, кръвта рукна като река. Мъжът също изрева. Групата се скупчи около тях, събори ги на земята и започна да ги рита. След малко ги оставиха и продължиха пътя си.

Това е само сън, напомни си Даниел.

Някакво раздвижване зад гърба му го накара рязко да се обърне. В дъното на перона се бяха появили двама мъже, облечени скромно, но с вкус. Единият беше бял, а другият — негър.

Откъде се появиха тези приятелчета? Допреди минута зад гърба ми нямаше никой. Не че съм се оглеждал, но все пак… Май става напечено, Дани-бой. Притиснат си от двете страни и ще трябва да се събудиш…

— Твой ред е, Бръсната глава! — извика един хлапак от приближаващата се група.

Бръсната глава ли? Вдигна ръка да попипа черепа си, ясно усети едва наболата четина. Не забравяй, че това е сън, напомни си той.

Бандата вече беше пред него. Отчаяно му се искаше да измъкне хеклера, но гласът на инструктора хладно го предупреди:

— Никога не вади оръжие, ако не си сигурен, че е заредено. Защото ако се окаже празно, те ще те убият. А иначе може да ти се размине само с пребиване. Помни, че винаги можеш да прибегнеш до подръчни средства, които понякога стават по-смъртоносни и от оръдие. Например връзка ключове, разпределени правилно между пръстите, няколко клечки вършат същата работа. Става бързо и неусетно, синко. Но твоят нападател ще остане сляп до края на живота си и ще се моли на Бога да върне времето обратно.

Специалната подготовка се проявява и подсъзнателно, помисли си Даниел, докато тялото му светкавично се навеждаше към земята, а ръката му издърпваше няколко залепени една за друга клечки от сладолед, захвърлени под скамейката. За частица от секундата клечките щръкнаха между свитите пръсти на юмрука му, после се стрелнаха към лицето на най-близкия нападател. Хлапакът изрева и се преви на две, между разперените пръсти, покрили лицето му, бликна алена кръв. Даниел върна главата му в изправено положение с рязък ритник, ясно долови пропукването на вратните прешлени. Всички задръжки отпаднаха. Лакътят му потъна в слънчевия сплит на друг хлапак, който се опита да го атакува странично, трети се метна на гърба му и получи такъв саблен удар, че се просна по очи и повече не помръдна. После видя блясъка на ножовете у останалите, които отстъпиха няколко крачки назад и се приготвиха да го ликвидират.

Това е само сън, Дани-бой.

За малко не стовари един юмрук и на мъжа, който се появи зад гърба му. Спря го блясъкът на револвер с късо дуло и протегната напред ръка със служебна карта.

— Арестувани сте! — избоботи мъжът и бандата светкавично се разпиля. На перона останаха телата на убития и ранените.

В същия момент от тунела с грохот изскочи влаковата композиция. Пръстите на мъжа се свиха около ръката на Даниел, хватката им беше наистина желязна.

— Всичко е наред! — изкрещя той, за да надвика грохота на метрото, главата му кимна по посока на тунела, обозначен с табела, на която пишеше: НЕ Е ИЗХОД.

Влакът спря с пронизително скърцане на спирачките, вратите изсъскаха и се отвориха. Жената с посечената ръка беше паднала на колене, мъжът й започна да блъска с юмруци по вагона пред себе си. От една кабина в предната част на композицията надникна глава в униформена фуражка, разнесоха се викове и ругатни.

— Бързо! — побутна го мъжът. — Иначе си готов за кафеза, но ние няма да сме с теб!

— А пистолетът? — загрижено се обади чернокожият му партньор.

— Няма дори да го докосна! — извика другият. — Вече е мръсен!

— Тогава го дръж под око!

— Можеш да разчиташ на мен!

— Това е само сън — усмихна се Даниел.

— И то какъв! — промърмори черният. — Хайде, мърдай!

Влязоха в тунела. Даниел се остави в ръцете им, сигурен, че скоро всичко ще свърши и ще се събуди в леглото си.

Влакът потегли. Двамата изчакаха малко, после го поведоха нагоре, към повърхността. Озоваха се на Еджусър Роуд, колата им се оказа само на две крачки.

Черният седна зад волана, изчака ги да влязат и рязко натисна газта.

— Спокойно, Джоузеф — предупредително се обади партньорът му.

— Как не! — озъби се онзи. — Свържи се с Виктория и им кажи, че ще го откараме в най-близкия полицейски участък!

— Знаеш, че не можем да го сторим, Джоузеф!

— В момента нищо не знам, ясно ли ти е? — викна негърът. — Тоя тип е смахнат! — Ръката му извъртя огледалцето за обратно виждане, черните очи се заковаха в очите на Даниел: — Ти си един побъркан тип! Защо ли толкова се грижат за теб?

Даниел се усмихна. От огледалцето го гледаше напълно непознат човек с руса, ниско остригана глава. После кожата му изведнъж изстина, дълбоко в тялото му започна да се надига животински рев, ръцете му се стрелнаха напред.

— Спри това копеле! — изрева човекът зад волана и направи опит да избегне серията от жестоки удари. Колата започна да криволичи по пустата улица.

Човекът до него стисна Даниел в желязната си прегръдка, главата му нанесе къс, но силен удар от долу нагоре. Бясно мятащото се тяло на русия остриган мъж изведнъж се отпусна.

Качулката се плъзна около главата му. Гладка и прохладна. Беше очаквал да е грапава и груба, носеща в себе си задушаваща топлина. Чувстваш я такава, защото кръвта ти кипи в последен протест, каза си той. После тялото му бе пронизано от острата болка, която само смъртта може да причини. Поне той си мислеше така. Душата му се изпълни с копнеж към всичко, което си отиваше; със съжаление за всичко, което не беше преживял… Имаше чувството, че вече не е там, макар монотонното мърморене на свещеника да доказваше обратното.

— „… там, в царството на Вечния живот…“

Сега. Ще го направят сега.

Усети как широките колани се увиват около тялото му, ръцете и краката му се оказаха здраво притиснати към трупа. В ноздрите го удари миризмата на кожа и пот. Тяхната пот. И техният страх. Качулката вече не означаваше нищо. Аз съм едно великолепно живо същество, помисли си той. В момента на смъртта всеки атом от моето тяло пулсира от жизненост.

Кратко убождане в ръката, остра, почти нетърпима болка. Господ да благослови онзи, състрадателния… Все пак му спести последните мигове на ужас. После всичко изчезна. Бързо, прекалено бързо. Искаше да се наслади малко по-дълго време на последната искрица живот.

Аз не съм мъртъв, установи съзнанието на Ото Фашер. Без радостна възбуда, без нетърпеливо потръпване. Изпитваше единствено учудване, примесено в странна комбинация с волята за живот. Неприятелска територия, крещяха всичките му инстинкти.

— Какво е положението? — попита шофьорът.

Фашер почувства хладни пръсти около китката си.

— Ще оцелее.

Което означава, че ти ще умреш, помисли си Фашер. Леко открехна здраво стиснатите си клепачи и видя как шофьорът натиска някакви бутони между двете седалки и притиска нещо до ухото си.

— Виктория? Обектът е с нас. Моля за указания.

Радио за кола, учуди се Фашер. Някакъв нов, неизвестен модел… Всъщност моделът няма никакво значение. След като колата им има радиостанция, значи те са от полицията или от МИ-5. Зае се да прави преценка на ситуацията. Мозъкът му отказваше да включи на обичайните високи обороти, но беше пришпорен от желязната воля. Фашер винаги се беше гордял с природния си интелект и изключително бързите си реакции. Изчакай малко, сам се посъветва той. Слушай, наблюдавай, направи преценка. А после атакувай.

Главата му почиваше на хладното стъкло, тъмните улици бяха размазано петно за полузатворените му очи. Колата му направи силно впечатление — мощна, бърза, безшумна. Не беше нито ролс, нито хиспано, нито разкошната grosse лимузина на Мерцедес-Бенц. Краката му опираха в облегалката на шофьора, което означаваше, че колата е сравнително малка. Остави главата си да клюмне и така получи възможност да огледа вратичката. Няма ръкохватка? Няма бутон за заключване? Аха, специално оборудване срещу бягство на затворници! Умно. В Германия гестаповците просто сваляха дръжките… Пустите му англичани, винаги са били страшно изобретателни! Обожаваше това тяхно качество. Знаеше, че и Фюрера мисли така.

Фюрера.

Дали още е жив? Свършила ли е войната? Положително. Когато английската полиция го арестува по подозрение в шпионаж, Германия вече агонизираше. По подозрение ли? Проклети британци, вечно ще си останат привърженици на реда и законността! Я това да се беше случило в Райха! Гестапо отдавна щеше да го е завлякло за косите в подземията за мъчение. А там, преди да благоволят да му кажат защо е арестуван, щяха вече да са му прогорили топките с електрически ток.

Но британците спечелиха войната. С американска подкрепа, разбира се. Което означава, че евреите пак успяха да им свият номер. Auf Wiedersehen, Адолф! Ти се опита и се провали. Като по всяка вероятност повлече и цяла Германия след себе си. Какво ли е станало с твоите модерни технологии? Дали вече са в ръцете на Съюзниците? Страхотните ракети? Бомбата, от която очакваше разрухата на цели градове? Нима всичките ни велики открития са попаднали в ръцете на евреите и техните сателити? Господи, колко лесно можеше да стане всичко! Малко ни трябваше, много малко! Ако проклетите британци бяха успели да видят светлината, ако бяха успели да проумеят, че бъдещето принадлежи на тези, които могат да го сграбчат с две ръце! Но уви. И най-силният вълк единак става жертва на глутницата, обединила се срещу него. Сбогом, mein Fuhrer, сигурен съм, че не си се оставил жив в ръцете им!

— Състоянието му е задоволително — каза шофьорът, очевидно в отговор на нечий въпрос. — Имахме още един инцидент, вероятно с нови жертви. По-късно ще ви дам подробностите. Караме по задните улички, така е по-сигурно…

Дали пък бойните действия продължават, запита се Фашер. Очите му отново се насочиха към тъмните улици зад стъклото. Дали действа затъмнението? Може би ракетите на Луфтвафе все още падат върху проклетия им остров?

Стига, заблуждаваш се.

Опитай се да си спомниш.

Спринцовка.

Болка от игла във вената.

Колко време са те държали в несвяст?

Защо ти запазиха живота?

Кой те спаси?

Може би британските фашисти? Може би идеалите ни са живи и въоръжената борба продължава? Какво каза преди малко шофьорът по радиото? Още един инцидент, вероятно с нови жертви? Ако успея да избягам и да се свържа с една такава организация, наистина бих заслужил уважението на Отечеството.

Колата се разклати и Фашер използва възможността да погледне вляво от себе си. Ясно видя профила на шофьора.

Негър?

Не, това е невъзможно! Англичаните никога не биха приели негър в своето контраразузнаване! Дори и по време на война. През двете години активна дейност тук той не беше видял нито един черен полицай. В колониите сигурно има, но в Англия?

Коя година сме? Това трябва да се разбере. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Започна да се подготвя за действие, чувстваше се млад и изпълнен с енергия. На колко години беше, когато го пипнаха? Според фалшивите документи на името на Уилям Милър беше на четирийсет и седем, просто за да не го мобилизират. Но всъщност беше на четирийсет и четири. Ти добре чувстваше всяка годинка от възрастта на Милър върху гърба си, нали, Ото? Но сега, по неизвестни причини, отново се чувстваше млад и силен. Може би това се дължи на лекарството, което бяха вкарали във вената му? На някакъв еуфоричен страничен ефект?

Дясната ръка го болеше, кокалчетата пулсираха. Сякаш наскоро се беше порязал. Стори му се, че усеща лепкавата кръв. Неговата? Тяхната? А главата му пулсира, ужасно пулсира! Беше сигурен, че са го ударили с пясъчно чувалче. И са го отмъкнали от истинските му спасители. Не, повторно качване на ешафода няма да има. В това беше абсолютно убеден. Този път ще се наложи да го застрелят, при това, без да го привързват към стълба за екзекуции!

Телефонът в колата изжужа и черният вдигна слушалката.

— Ясно — рече той, след като слуша в продължение на няколко дълги секунди. После затвори и се обърна към колегата си: — Адреса на Риджънтс парк. При самия шеф.

Риджънтс парк? Последният разпит на Фашер беше проведен в училището срещу затвора Уандсуърт, превърнато в щаб на контраразузнаването. Още помнеше надписа над входа: ПАТРИОТИЧНА ШКОЛА „КРАЛИЦА ВИКТОРИЯ“. Риджънтс парк явно означава разпит на най-високо равнище. „Самият шеф“? От почтителния тон на негъра личеше, че става въпрос за някоя изключително високопоставена личност от контраразузнаването. Пак разпити, а? Отдавна вече знаеха всичко за него. Следователно ще се опитат да разберат нещо за онези, които го бяха спасили. Бедата е там, че той не може да им даде абсолютно никаква информация. А това означава излишни страдания, тъй като те положително няма да приемат версията, че е бил упоен и не помни нищо за своето спасение. Призна, че на тяхно място и той не би я приел…

С какво време разполага? Къде се намират в момента? Хайде, schwartzer, изкарай колата от тези задни улички и ми покажи нещо, което да ме ориентира!

— Автоматичният пистолет все още е у него — обади се негърът. — Вземи го, докато не се е свестил.

— Вече ти казах нещо на перона, Джо! Не пипам оръжие, с което е било извършено убийство! Ако толкова искаш да го имаш, спри колата и си го вземи сам!

— Тоя тип е побъркан — рече негърът. — Вече видя какво може да се случи, когато един побъркан тип се докопа до оръжие… Хайде, Хари, вземи го! Дръж, използвай това…

Фашер с мъка запази отпуснатата си поза, тялото му се беше превърнало в къс стомана. Той беше въоръжен, тези глупаци не бяха му взели пистолета! Останалата част от разговора им се превърна в безсмислен брътвеж. „Оръжие, с което е извършено убийство“? „Побъркан тип“? Той чу само това, което го интересуваше — беше въоръжен!

Но къде е това оръжие? В сакото? В панталона? Затъкнато в колана? Усещаше нещо тежко отзад на кръста си, но не смееше дори да се помръдне. Опита да си припомни кога и как е използвал пистолет, но не се получи. В съзнанието му се мерна кратка, напълно абсурдна картина: намира се в изключително шумен летателен апарат, скован е от страхотен студ, в ръката си държи тежък и напълно непознат автоматичен пистолет… Напрегна волята си и прогони това видение. То явно беше плод на халюциногенните лекарства, с които го бяха тъпкали.

Усети напрежението у човека до себе си, в следващия миг до тялото му се докоснаха опитни ръце. Външните джобове на сакото, после панталона. Повдигна клепачи колкото да види пожълтелия плат на подмишниците на човека, заел се да претърсва ризата и горния джоб на сакото. Жълтото изчезна, после онзи проговори:

— Да, както и предполагах… В колана, на гърба. Казах ти, че е професионалист…

— Превъртял професионалист — поклати глава негърът. — Надявам се никога да не изпадам в неговото състояние…

Фашер сам се смая от бързината на своите реакции. Извъртя се и сключи пръсти около китката на мъжа, ръбът на дланта му потъна в основата на носа на противника. Ударът беше страхотен. Хрущяли и ситни костици се забиха в мозъка на агента, той беше мъртъв още преди кръвта му да се плисне на седалката. Фашер грабна пистолета му и го опря в тила на шофьора.

— Спри колата, schwartzer! — тихо заповяда той.

Онзи промърмори нещо под носа си и закова колата до тротоара. Очите му се повдигнаха към огледалцето и внимателно огледаха проснатата отзад фигура.

— Ако си го убил, поне петдесет човека в този град няма да се спрат пред нищо, докато не те обесят за ташаците! — изръмжа той.

Задушливата воня на изпражнения изпълни тясното пространство в купето.

— Той е мъртъв!

— Значи и ти си пътник, мръснико!

Фашер рязко притисна дулото на пистолета в ситните черни къдрици.

— Хората от твоята раса не говорят така с господарите си!

— В кой век живееш, човече?

— Трябват ми отговори!

— Значи не ти трябвам аз. Защото съм обикновен наемник.

— Какво става с хората, които ми помогнаха да избягам? Арестувахте ли ги? Къде ги отведохте? Пак в затвора Уандсуърт?

Къдравата глава бавно се поклати в знак на отрицание.

— Говориш на език, който не разбирам, човече. Болен си.

— Английският ми е перфектен. Тук съм израснал. Не съм болен, а просто съм бил упоен!

— Господи Исусе! — промърмори шофьорът.

— От кои си: полицията или МИ-5?

— Ти какво — да не си помислил, че онази карта, дето я размахахме, е истинска? Малка измама, за да те отървем. Иначе щяха да те насекат на парчета! Ама май трябваше да им дадем тая възможност!… Казах ти вече, бяхме наети да свършим определена работа. Хари беше партньорът ми…

Дулото отново се заби в черепа му:

— Полицията или МИ-5?

— Ние сме частна агенция. Обикновено се задоволяваме с наблюдение. Много рядко предприемаме преки действия. Само когато стане напечено… или имаме лични причини да го сторим. — Думите му бяха придружени от рязко повдигане на черно-розовия палец, насочен към задната част на купето.

Фашер се размърда, почувства как го обзема гняв.

— Лъжеш, за да отървеш кожата! — просъска той. — Искам точни отговори! На каква фаза е войната?

— Коя война?

— Голямата война, тъпако! Срещу Германия!

— А, за тази война ли говориш? Трябваше веднага да ми кажеш… Знаеш ли какво ще ти предложа? Кажи каква фаза те устройва и веднага ще ти дам съответната информация! Окей?

— Отговаряй! Загубихме ли?

— Спечелихме. Сега по-добре ли ти стана?

— Спечелиха Съюзниците, така ли?

— Съюзниците ли?… А, да. Спечелиха Съюзниците.

— Това беше неизбежно — кимна на себе си Фашер. — Разкажи ми за нелегалното движение на английските фашисти! Силни ли са, добре ли са организирани?

От гърдите на шофьора се откърти тежка въздишка.

— Виж какво, дай ми този пистолет и ще те закарам някъде, където ще могат да ти помогнат…

— Отговаряй! Влиятелни ли са силите, които организираха моето бягство?

— Не зная за какво говориш, мистър — въздъхна отново шофьорът. — Бяхме два екипа, имахме задачата да те наблюдаваме двайсет и четири часа в денонощието, без оглед на разходите. Трябваше да те пазим от неизвестни лица, които имат желание да те приберат. Употреба на сила — само в краен случай. Голям майтап! Неизвестните се появиха и ти им видя сметката сам, без нашата помощ… Нали така?

Фашер почувства как тялото му подгизва от пот. В главата му шаваха странни насекоми с остри като бръснач пипала. Имаше чувството, че съществува в позната и същевременно странно чужда среда; в свят, населен от неразгадаеми същества, с които не може да осъществи контакт, въпреки съвършеното владеене на езика им.

Но най-лошото беше, че започваха да го глождят съмненията. Започна да си дава сметка, че именно той е неразгадаемият и странният в един напълно нормален свят. Заля го хладната вълна на самотата, стори му се, че е последният жив човек на този свят. Навсякъде около него витаеха призраци, напразни бяха опитите му да ги улови и опознае. Възможно ли е да е мъртъв? Нима онази екзекуция все пак беше осъществена? Не, това е невъзможно! Нали от мен тече кръв, по дяволите? Болката в ръката ми го доказва! Както и фактът, че току-що убих жив човек! Значи не съм призрак, а съвсем нормално същество от плът и кръв! Нима е възможно смъртта да се проявява в друг, коренно различен вид от този, в който бяха свикнали да я приемат хората? Възможно ли е духът да се веели в друг жив човек? Ако иска да запази разума си, той трябва да разбере дали човек на име Ото Фашер все още е жив. Веднага, каквото и да му струва това! Потръпна от ужас, но си даде сметка, че друг начин няма. Или ще узнае истината, или ще полудее!

— Имаш ли радио в колата?

— И радио, и телефон — отвърна шофьорът. — Искаш да се свържеш с някого?

— Искам ти да сториш това. Ще се свържеш със съответните официални власти, които трябва да потвърдят или отхвърлят екзекуцията на Ото Хорст Фашер, по националност германец, състояла се на седми май хиляда деветстотин четирийсет и пета година в лондонския затвор Уандсуърт. Използвал е псевдонима Уилям Милър, престъплението му е шпионаж в полза на чужда държава.

Нещо в гласа на Фашер накара шофьора да забрави за опрения в главата му пистолет.

— Изглеждаш ужасно, човече — извърна се той. — Нека те закарам в някоя болница.

— Задай въпроса!

— На кого?

— На твоите хора. На полицията или на МИ-5. На официалните власти.

— Ще се свържа с Виктория за съвет, окей? Там са моите началници. Разбираш ли това?

— Кажеш ли им къде се намираме, ще умреш!

— И аз така си помислих — мрачно промърмори негърът.

Моравец вдигна слушалката.

— Кой? На телефона. Почакайте за момент — щракна пръсти по посока на Джейн Хейвършам, която говореше по друг телефон и си записваше нещо в бележника. — Хванали са го!

— Зная, че е трудно, но моля да ми се обадите в момента, в който научите нещо — каза в слушалката Джейн и прекъсна линията.

В репродуктора на бюрото се появи металическият глас на шофьора.

— Имам няколко въпроса към вас, сър… Един момент, ако обичате… — Нещо пропука, после шофьорът приглушено попита: — Как беше името?

Разнесе се груба ругатня, после репродукторът затрептя от ядосан метален глас с едва доловим акцент:

— Ото Хорст Фашер. Офицер в Абвера. Екзекутиран на седми май четирийсет и пета година в лондонския затвор Уандсуърт. За шпионаж. Искам незабавни сведения по въпроса, иначе човекът ви ще умре!

— Адам? — ахна Джейн.

— Това не е Адам — изръмжа Моравец.

— Той е, но се променя… Вече забелязах това у Хартрампф. Адам! Говори Джейн! Кажи къде се намираш и веднага ще дойдем. Ще бъдеш в абсолютна безопасност!

— Чухте ли въпроса ми? — повтори гласът.

— Адам!

Моравец размаха ръце и пое инициативата.

— Разполагаме с информацията, която ви интересува! — извика той, без да сваля очи от лицето на Джейн. — Моля ви да почакате малко.

Тя грабна писалката и написа:

Не можеш да му кажеш, че е мъртъв!

Откъсна листа от бележника си и го подаде на Моравец. Той размаха ръка и направи знак, че иска записките й. Тя отказа с поклащане на глава. Той се надвеси над нея и изтръгна бележника от ръцете и.

— Нали чу какво обясни Шайрър? — проплака Джейн. — Клетките на паметта на Фашер вероятно са трансплантирани в мозъка на Адам! А това прави проблема не психологически, а чисто физически! Един господ знае каква беля може да стане!

— Чакам отговор! — настоя Фашер.

— Не можеш да поемеш този риск! — проплака отново Джейн.

— Ако не отговорите до десет секунди, вашият човек е мъртъв! — разнесе се леденият глас от репродуктора.

— Наистина ще го направи! — потвърди с умолителен глас чернокожият шофьор. — Вече уби партньора ми!

Джейн скри лицето си в ръце и се извърна настрана.

Моравец намери листа, който му трябваше, и започна да чете:

— Ото Хорст Фашер, обесен за шпионаж на седми май хиляда деветстотин четирийсет и пета година в осем часа сутринта. Място на екзекуцията — затвора Уандсуърт, Лондон.

От репродуктора се разнесе учудено възклицание, последвано от напрегната тишина.

— Къде е погребан, моля? — попита след малко гласът.

— Нямаме информация.

— Лъжете! Цялата история за тази екзекуция е една лъжа!

— Ще се опитаме да открием гроба. По всяка вероятност е бил заровен в двора на затвора…

— Действайте!

— Не е толкова лесно, особено по това време на нощта. Ще ни трябва връзка с Вътрешното министерство, а сега това е невъзможно.

— Откъде научихте за екзекуцията?

— Имаме специалисти за събиране на този вид информация.

— Трябва да зная къде е погребан, ясно ли е? От това зависи животът на вашия човек!

Джейн забързано натискаше бутоните на друг телефон.

— Хайде, събуди се! — нетърпеливо прошепна тя.

— Ще ни трябва време — протакаше преговорите Моравец.

— Ще почакам, вашият човек — също!

— И не се бавете прекалено много — предупреди шофьорът, после с напрегнат глас продиктува телефонния номер на колата.

Джейн изпусна една въздишка на облекчение и попита:

— Рой Паркър? Извинявайте, че пак ви будя, но… Не спите ли? Защо тогава не вдигате веднага? — Извърна се към Моравец, умореното й лице беше прорязано от дълбоки бръчки. — Да, съгласна съм, че случаят е фантастичен. Извинете, че ще ви прекъсна, господин Паркър, но се обаждам по спешност… Трябва веднага, още в тази минута, да научим къде е бил погребан онзи шпионин Ото Фашер! Какво!? Сигурен ли сте? — Напрегната до крайност, Джейн изобщо не забеляза, че в кабинета отново са се появили Шайрър и двамата цивилни агента. — Точно така, разбира се. Вие сте експертът… Да, благодаря, довиждане…

— Научи ли нещо? — попита Моравец.

— Повече, отколкото трябва — въздъхна Джейн, изведнъж забравила за умората. — Трябвало да погребат Фашер в гробището на затвора, но в деня на екзекуцията получили заповед тялото му да бъде предадено на някаква военномедицинска част, цитирам: „за научни цели“. Нямало никакви възражения и това е съвсем естествено. На кого му пука за трупа на някакъв нацистки шпионин? Фашер бил натоварен на военен камион и откаран в Девън. Моят информатор Рой Паркър е общопризнат специалист по въпросите на германския шпионаж по време на двете световни войни. Работил е задълбочено по случая Фашер, разполага с интервюта на много от тогавашните надзиратели в затвора Уандсуърт. Един от тях си спомня, че шофьорът на военния камион споменал нещо за „постоянно сноване от един затвор до друг…“. В отговор на поставените от надзирателя въпроси войникът признал, че отива в Дартмур да прибере още един труп. Помолил обаче това да не се разгласява, тъй като в същия район бил и секретният обект…

Шайрър напрегнато слушаше, очите му блестяха.

— Заповедта на Вътрешното министерство несъмнено е била приета срещу подпис от някой, който е отговарял за тази медицинска част — извика възбудено той. — Откриете ли името му, ще откриете всичко!

— Имам едно име — тихо промълви Джейн. — Военният лекар, който е присъствал на екзекуцията и който е предал трупа в разпореждане на колегите си. Казва се Самюел Хейл. Бащата на Даниел. Бил е придружаван от униформена медицинска сестра, която се казвала Еленър Паджет-Лисъл. Готова съм да заложа всичко, което имам, че по-късно тази сестра е станала Еленър Хейл!

— Момент, момент! — спря я Шайрър. — За какво му е била необходима медицинска сестра? Те се грижат за живи пациенти, а не за трупове!

— Точно така, докторе.

— Искаш да кажеш, че този немец е жив? — прогърмя Моравец.

— Съмнявам се — поклати глава Джейн. — Ако още е жив, той положително би бил грохнал старец…

— Или пък опитно свинче, от мозъка на което са късали това, което им трябва — добави Шайрър. — В продължение на години…

— Би трябвало да поддържат живота му, след като искат да ползват части от мозъка му, нали? — попита Моравец.

— Не е необходимо — поклати глава Шайрър. — Поставени при подходящи условия, клетките могат да живеят вечно…

— Но какво става? — обади се с недоумение Шоу — по-високият от двамата цивилни детективи, които слушаха разговора, вцепенени от учудване.

— Вашият човек си има проблеми — обясни Моравец.

— Кой наш човек?

— Представи се като Нелсън.

— И какви са проблемите му?

— Ще ги чуете — отвърна Моравец и посегна към един от телефоните пред себе см.

— Чакай! — извика Джейн. — Какво ще кажеш на Адам?

— Той не е Адам. И вероятно вече никога няма да бъде.

— Замени го Даниел Хейл, после дойде ред на Фашер. Никой от тях не е истинският Адам. Поне физически… Но той, който и да се окаже, продължава да чака… Вече съм сигурна, че ще съумея да го убедя да се върне при нас!

— Шайрър? — въпросително се извърна Моравец.

— Ти какво? — вдигна вежди лекарят. — Да не би да очакваш професионалното ми мнение? Та тук става въпрос за революция в неврохирургията и бог знае още за какво! Авангардна медицина, скок в бъдещето, огромен напредък в областта на хирургията! В сравнение с всичко това аз едва ли съм нещо повече от средновековен знахар!

— Това личи и от името на медицинския департамент, обозначен в заповедта на Вътрешното министерство — посочи записките си Джейн.

Моравец надникна в бележника и.

— Откъде казваш, че идва името Адам?

— Според Еленър Хейл, това било единственото име, което си спомнял. После го повтори и пред мен, но каза, че го свързва с цифрата девет…

Моравец надраска нещо по бележника на Джейн, после тържествуващо го тръсна на бюрото.

— Какво става? — любопитно го изгледа Шайрър.

— Армейски департамент за авангардна медицина! — обяви на висок глас Моравец.

— АДАМ — тихо го допълни Джейн.

— А деветката?

— Може би е пореден номер на експеримента — предположи Шайрър.

— Това е нечовешко! — възкликна Джейн.

— Какво общо има човечността с всичко това? — горчиво се усмихна Шайрър. — В речника на фанатиците такава дума просто не съществува. А можете да бъдете сигурни, че точно с фанатици ще си имате работа… За тях вашият Адам не е нищо повече от номер, поредна бройка от един ужасен експеримент. Бройка, която някак е успяла да се измъкне и да им създава неприятности… Тези хора не се стремят към усъвършенстване на медицината. Не, тяхната цел е отстраняване недостатъците на всички нас — бедните обикновени човешки създания! Посягат към мрачната бездна на неизвестното, експериментират с неща, които не познават. На медицински език това се нарича евгеника[1]. Нацистите са имали цяла научна програма в тази насока, както правилно посочи Моравец. Техният свети Граал, ако това повече ви харесва: създаване на истински господстваща раса по пътя на селекцията и нечовечните експерименти. В областта на генетиката, както и във всяка друга област, която би им донесла мечтаното превъзходство. — Замълча малко, после замислено добави: — А може би експериментите им не са били толкова примитивни и нечовечни. Може би са постигнали напредък, за който дори не сме подозирали… И това е обосновало желанието за продължаване на експериментите. Дано да не е така. Никога няма да забравя един цитат на тази тема, който завинаги ще остане най-мрачният цитат в кариерата ми на лекар: „Зад мечтата за генетични промени неизбежно наднича бъдещият кошмар на човешката раса“.

— Но какъв е проблемът на Джо Нелсън? — кипна Шоу, напълно излязъл от кожата си.

— В момента е добре — въздъхна Моравец. — По се страхувам, че партньорът му вече е мъртъв…

— Мичъл?! Как така?

— Не зная никакви подробности.

— Вашият кретен ли го е извършил?

Моравец мълчаливо кимна.

От устата на Питърс се изтръгна груба ругатня.

— Трябваше да бъдем предупредени! — изръмжа горчиво той. — Къде е в момента този идиот?

— Държи Нелсън като заложник.

— И какво иска в замяна?

— Отговорът на един въпрос — намеси се Джейн.

— Който по всяка вероятност ще го убие…

— Значи работата е сериозна…

— Но първо ще убие вашия човек.

— Нелсън може да се справи с него!

— Как? — попита Моравец и вдигна слушалката. — С куршум в челото?

Ото Фашер грабна слушалката още след първото позвъняване.

— Получихме информацията — уведоми го басовият глас на Моравец.

— Казвайте!

— Ото Фашер не е бил екзекутиран в деня, за който става въпрос. И вероятно изобщо не е бил екзекутиран.

— Пояснете се!

— Имаме документирани доказателства, че същата сутрин е бил откаран от затвора Уандсуърт. Вероятно е бил в безсъзнание, тъй като е бил придружаван от лекар и медицинска сестра.

— Къде е бил откаран?

— В Дартмур, графство Девън.

Фашер почувства как светът започва да се сгромолясва пред очите му, а заедно с него и остатъкът от разума му. Ледени пръсти стиснаха главата му, част от тялото му сякаш изпадна в дълбока парализа. Всичко пред очите му заплува в неясни светлосенки.

Дръж се! Дори това да е смъртта, пак се дръж! Няма нищо по-лошо от бездната, която чака да те погълне!

Потръпна от ужас при мисълта, не… по-скоро от гласа, който прозвуча в съзнанието му с кристална яснота. Знаеше какво ще стане, едновременно с това не знаеше… Чувстваше дълбокия смисъл на предупреждението, но не искаше да го приеме. Като тежко болен, който знае, че изпусне ли тясната лента на съзнанието, отвъд нея ще намери смъртта, той бавно и внимателно се зае да издърпва от бездната оскъдните остатъци на разума си…

После пред очите му изплува едно загрижено лице. Не беше нито красиво, нито грозно. Беше му скъпо. Почувства хладната й ръка на челото си, после по-надолу, върху наболата четина по бузите… Гласът й беше тих, но ясен.

— Няма ли да ни пребие някъде този шофьор?

В същия момент усети очертанията на тялото си и разбра, че действително се тръскат в някаква кола.

— Намали! — изкрещя той.

— Какво? — изгледа го с недоумение Нелсън. — Ние сме на място, приятел…

— Какво става? — избоботи в слушалката Моравец.

— Карай към Дартмур! — заповяда Фашер.

— Искаш да кажеш — към безкрайните тресавища — промърмори Нелсън, после вдигна глава: — Виж какво, Дартмур е огромен район, а и тази кола не става за тамошните пътища. Аз също… Искаш ли да ти кажа какво ще направим? Аз ще сляза и ще ти оставя ключовете… Готов съм да ти отпусна и малко мангизи за бензин…

— Карай! — изрева Фашер и изтръгна кабела на телефона.

— Той е луд! — прошепна Шоу сред напрегнатата тишина, която настъпи в кабинета.

— Моравец! — изпъна рамене доктор Шайрър. — Според мен е крайно време да се обадиш в полицията!

— Сторя ли го — край! — изгледа го намръщено магнатът. — Никога нищо няма да научим за секретните им експерименти. Ще запечатат всичко и ще ни обявят за луди. Мой дълг е да информирам обществеността!

— По-важен е дългът ти към акционерите!

— Познай какво ще направи — извърна се към Джейн Моравец. — Ще се прибере у дома.

— В кой дом? В Ретмур Фарм, дома на Даниел Хейл, нали? Познах по гласа му… Самоличността на Фашер едва се държи и всеки момент ще се разпадне. И той отново ще се превърне в Даниел или Адам. И в двата случая това ще го отведе обратно във фермата. След бягството си Адам е намерил убежище именно там, това е горе-долу единственото му познато място в един враждебен свят… Ще се върне, сигурен съм в това!

— Може би бягството наистина е било дело на Адам, но Даниел Хейл е този, който е ръководел всичките му действия — отбеляза доктор Шайрър.

— Ръководел ги е и страхът, докторе. Страхът да бъде някъде по средата между живота и смъртта. Той го описва като бездна. Като чувство за живот у един мъртвец… И това описание е ужасно!

— Трябва да направим нещо! — извика Шоу. — Веднага!

— Откарайте ме в Ретмур Фарм! — твърдо изрече Джейн. — Това е единственият ни шанс!

— Единственият шанс на Джо Нелсън — тихо я поправи Питърс.

Моравец вече държеше слушалката.

— Добре, това не ме интересува! — кресна той. — Открийте го, след броени минути да бъде готов! — Тресна слушалката върху вилката и вдигна глава към Джейн: — Най-бързо ще стигнеш с хеликоптер. Площадката е на покрива на „Уърлдком“. Тръгвай! Шайрър, ти ще останеш тук! Работата ти още не е приключила.

[1] Евгеника — теория за наследственото физическо и психическо здраве на човека и начините за неговото подобряване, формулирана от Ф. Галтон (1896 г.). Служи за основа както на медицинската генетика в борбата с наследствените заболявания, така и на расизма. — Б.пр. ↑

Единайсета глава

Ричард Уордлъв събуди жена си и я люби с интензивност, която напоследък липсваше в петгодишния им брачен живот. Сънлива, но достатъчно будна, за да изпитва наслада, тя се запита дали този внезапен изблик не е от чувство на вина. Нима Ричард има любовница? За момент я обзе паника, после Хариет Уордлъв започна да се успокоява. Не, в живота на съпруга й можеше да има само една любовница — властта. И тя доминираше над всички жени от плът и кръв, включително и над нея самата. Среднощният му порив се дължеше на несигурност, на възбуда от някаква нова игра в коридорите на властта. На нещо, което не биваше да се показва пред подчинените му.

Уордлъв се претърколи по гръб, приемайки поредната загуба в една битка, която никога не успяваше да спечели — да задоволи апетита на съпругата си толкова успешно, колкото го беше събудил.

Телефонът до брачното им ложе звънеше толкова силно, колкото и всички останали апарати в този дом.

— Не! — избухна Хариет Уордлъв.

Той вдигна слушалката, позна гласа отсреща и безцеремонно избута жена си.

— О, господи! — простена тя.

Уордлъв отпи глътка минерална вода от чашата на нощното шкафче, в очите му се появи смайване.

— Какво има пак? — просъска Хариет.

Той енергично поклати глава.

— Нямам абсолютно никаква представа откъде е получил подобна информация, господин министър-председател. Да, съгласен съм, че е от моя ресор… И вероятно от някой твърде приближен мой помощник…

— Но защо сте наредили това разследване? — долетя пронизителен мъжки глас от слушалката. — Какво искате да докажете, за бога?

Очите на Уордлъв се спряха върху голото тяло на Хариет, но не го виждаха.

— Исках да проверя достоверността на сигнала, който получих — отвърна той.

Хариет Уордлъв се надигна, взе спомагателната слушалка и я притисна до ухото си.

— Нямате право да се разпореждате за разследване на един толкова деликатен въпрос, без да ме уведомите! — беснееше министър-председателят. — Това е връх на безотговорността!

Очите на Уордлъв се превърнаха в две късчета лед.

— Нима искате да кажете, че тази история е вярна и вие сте в течение на фактите, господин министър-председател?

— Обвиненията са пълен абсурд! Никое правителство… Никое британско правителство не би одобрило продажбата на човешки органи, независимо дали тя е доброволна, или не! В армията или на друго място! Но…

— Моля да ме извините за прекъсването, господин министър-председател, но това ли е същността на обвиненията? Незаконна продажба на органи за трансплантация?

— Разбира се, не бях ли достатъчно ясен?

— Страхувам се, че не бяхте — натъртено отвърна Уордлъв, после продължи, като внимателно подбираше думите си: — До този момент вие само намеквахте за обвинения срещу правителството, направени публично от член на опозицията. Те имат пряка връзка с една издадена от мен заповед за разследване в рамките на въоръжените сили. Обвиненията са направени извън Парламента и това ми дава право да взема съответните правни мерки. Изтичането на информация от министерството действително е много неприятно, аз ще направя всичко необходимо да открия и накажа виновника… Но вие прекрасно знаете, че изтичането на информация е неизбежна част от политиката, господин министър-председател!

Гласът на премиера стана студен като снежна пряспа.

— Всеки момент на вратата ви ще почука един човек, Уордлъв. Отворете му и го изслушайте много внимателно. Той ще ви съобщи доста интересни неща. А след това ще ви поднесе за подпис един документ, в който пише, че сте запознат с изключително важен секретен проект, засягащ както армията, така и медицината въобще. В него изобщо не става дума за евтините вестникарски сензации, според които английските войници са осакатявани срещу заплащане! Как е възможно да приемате подобни долни инсинуации, как е възможно изобщо да ги слушате? Признавам, че съм изключително разочарован, дори смаян от лековерното ви поведение! Естествено, ще очаквам да ме информирате за взетите мерки. Утре, в десет нула-нула на Даунинг стрийт. На ваше място не бих си легнал сега… Хората от тайните служби карат колите си страшно бързо…

Уордлъв продължаваше да гледа в слушалката и след като в нея прозвуча сигналът за свободно.

— Какво става, Ричард?

— Чакай малко! — отвърна той. Скочи от леглото и изтича в дневната. Така, както си беше гол. Върна се след минута, в ръката си държеше малко черно тефтерче. Набра номера и нетърпеливо зачака.

— Да? — обади се след малко ядосан мъжки глас.

— Моравец? Обажда се Ричард Уордлъв. Няма да се извинявам, че ви будя… О, не спите ли? Значи вече сте научили новината?

— Не. Чакам да я чуя от вас.

— Правителството е официално обвинено за разработването на програма, включваща незаконно отнемане и продажба на органи за трансплантация от срочно служещи! — После спомена името на радикалния опозиционен депутат, направил обвинението. — Вероятно вече знаете, че наредих пълно разследване на онова, което ми съобщихте…

— Аз ви направих едно предложение, което би променило вашия политически рейтинг — отвърна Моравец. — Нищо повече.

— Направихте много повече и прекрасно го знаете! — тросна се Уордлъв. — Практически вие обвинихте правителството за участие в някакъв зловещ медицински експеримент с телата на смъртно ранени войници!

— Съжалявам, но връзката е ужасна…

— Много добре ме чувате, стари мръснико! И знаете ли още какво ще ви кажа? Вместо да се изсмее на тези обвинения, истеричната бабичка, която се води старши надзирател на лудницата, наречена изпълнителна власт, сега ми нарежда да й се изповядам! Ще искам от вас нещо много просто и много елементарно. Но ако не го получа, ще използвам цялата си власт да вгорча живота на скапаните ви вестничета, а и на вас самия!

— Продължавайте.

— Преди всичко, искам да науча кой ви даде информацията по този въпрос! Министър-председателят настоява да разкрия източника си. Призная ли, че това сте вие, с кариерата ми е свършено! Казвайте, Моравец! Искам имена!

— Ще ви дам само едно име, по-скоро акроним… АДАМ. Преди малко използвахте част от думите, които се крият зад това съкращение. Вие сте умен човек, лесно ще откриете и останалите. Помислете си и бързо ще се справите…

— И това е вашият източник, така ли?

— Откриете ли какво лежи зад това съкращение, вероятно ще получите отговор на всичките си въпроси — тежко отвърна Моравец. — А може би и коридор към Даунинг стрийт…

— Тъкмо там, на проклетата Даунинг стрийт, ме викат утре сутринта! Искам име, Моравец! Искам го веднага!

Моравец помълча малко, после въздъхна:

— Много добре. Ето ви едно име — Хартрампф. Доктор Ерих Хартрампф.

— Не го познавам.

— И никога няма да се запознаете. Тази нощ той умря. Убит от неизвестен нападател, както вероятно ще бъде формулирано официалното съобщение… Пуснете си радиото.

— Каква полза да назовавам името на мъртвец? Той не може да потвърди, че ми е предал тази информация…

— Но не може и да отрече, нали? Лека нощ, Уордлъв, сигурно пак ще се видим. Между другото, внимавайте много с кого ще споделите отговора на загадката, която ви предстои да решите…

— Заплашвате ли ме, Моравец?

— Обратното. Искам да ви предпазя.

— Проклет дебел евреин! — изрева Уордлъв и затръшна слушалката.

— Моравец?! — ахна Хариет. — Ти си се забъркал с Моравец?! Да не си полудял?! Партията ще те разпъне на кръст, когато го разбере! Няма ли най-сетне да ми обясниш какво става?

Той придърпа тефтерчето си и с едри печатни букви написа: АДАМ. После го побутна към жена си:

— Ето. Нали винаги си се справяла с кръстословиците в „Таймс“? Отгатни какво е това!

— Някакво съкращение.

— Ясно, че е съкращение! Отгатни какво се крие зад него!

— Важно ли е?

— Въпрос на живот и смърт!

— А ти какво ще правиш?

— Ще се облека. Според Олимп всеки момент ще имаме гост.

— Нужна ми е предварителна информация. Иначе няма да се справя.

— Нещо, което споменах по време на одевешния разговор с евреина. Някъде към края… „М“ трябва да е медицина…

— Ти употреби израза „медицински експерименти“, но той не се връзва.

— Побързай! — нетърпеливо я погледна Уордлъв и започна да връзва вратовръзката си.

— А. Д. А…? Лелята на съседа?… Anno Domini? Каква бъркотия, господи! Армия? Армейски? Това е по-възможно… Точно така! Армия или армейски… Точка, точка… медицина. Но защо си се забъркал с Моравец? Слава богу, пари все още не ни липсват…

— Ще се оправя, винаги съм се оправял!

— Като те гледам на какво приличаш, започвам да се съмнявам…

— Хайде стига! „Д“… Отбрана[1]…

— Не се връзва. Армия, или армейски, отбрана, медицина…

— И как ще се връзва? Сигурно става въпрос за някой от шибаните им секретни департаменти!

— Департаменти ли? Точно така! Армейски департамент по медицина… Някакъв вид медицина… Вероятно експериментална, започва с А… Не е нещо, свързано с Оруел, нали? Всъщност, какъв е бил той?

— Проклет комунист!

— Глупчо! Бил е човек с авангардни разбирания, надскочил времето си… Ето — всичко съвпада: Армейски Департамент за Авангардна Медицина! А. Д. А. М. Говори ли ти нещо това?

Уордлъв замръзна с гребен в ръка, на лицето му се появи вълча усмивка.

— Да, напълно е възможно — промърмори той. — Експериментите са започнали в армията, а после са се разраснали… Вероятно благодарение на щедро финансиране от страна на правителството… И са се превърнали в едни от онези абсурдно скъпи и загадъчни военни проекти, за които знаят само двама-трима от най-високопоставените мандарини на Уайтхол!

— Кой дава тъпи отговори на евентуалните ти въпроси?

— О, те никога не са тъпи. По-скоро са завоалирани, понякога дори добронамерени… Ако изобщо ги има, разбира се. Много са любопитни да разберат защо питаш… А после ти прочитат проклетия Закон за държавната тайна.

— Но ти си министър. Един от тях…

— Министрите са временни, както и правителствата — засмя се Уордлъв. — От време на време ни дават кормилото, дори ни позволяват да плаваме… Но само те знаят маршрута и отговарят за машинното отделение! Корабът си е техен и това е проклетата истина!

— Ричард! Говориш като социалист!

— По-скоро като реалист, който отлично знае за какво става въпрос.

Откъм долния етаж на просторната провинциална къща долетя мелодичен звън.

— Кой си позволява да ни безпокои в три часа сутринта? — вдигна вежди Хариет.

— Самият Уайтхол — отвърна Уордлъв. — Ти не се показвай, въпросът е секретен…

— Което означава още куп проклети лъжи, нали?

— Сандърс — представи се мустакатият мъж на прага. — Предполагам, че са ви предупредили. Съжалявам, че ви вдигам посред нощ, обикновено не действаме по този начин… Нали спечелихме войната в името на спокойствието?

— Кои са онези там? — попита Уордлъв, забелязал втората кола на алеята.

— Водя ги за всеки случай.

— За какъв, по-точно?

— За в случай че се наложи да ви бъде показан обектът. Може ли да вляза?

— Да ми бъде показан обектът ли? По това време? Къде се намира той?

— В Дартмур, върху държавна земя.

— Как така в Дартмур? В десет сутринта трябва да бъда на Даунинг стрийт!

— Вече ви казах — водя ги за всеки случай. Ще ви информирам, а после ще решим какво да правим. Мога ли да вляза?

Уордлъв най-сетне се отмести, сериозно разтревожен от намръщените мутри на екипа във втората кола.

— Прекрасен дом — рече Сандърс, след като влязоха в просторната дневна с таван от масивно дърво и внушителна камина от дялан гранит. — Стил Тюдор, нали?

— Оставете комплиментите и започвайте — въздъхна Уордлъв.

Сандърс кимна и се настани без покана на едно от креслата.

— Защо не седнете и вие?

— Спокойно можете да отпратите тежката артилерия — твърдо започна Уордлъв. — Нямам никакво намерение да пътувам до пущинаците на Дартмур или където и да било другаде!

Сандърс само се усмихна, без да помръдва от мястото си.

— Аз ли да ги отпратя?

— Ще останат.

Уордлъв усети как кръвта му кипва, но се овладя и седна.

— Какво ви накара да се разпоредите за това разследване? — започна агентът, извади сребърна табакера и попита: — Нали мога да пуша?

— Жена ми не понася дима.

Сандърс колебливо почука с цигарата върху капака на табакерата, после въздъхна и я върна обратно.

— Получих информация за непозволени манипулации върху военнослужещи в съответните здравни заведения — заяви Уордлъв.

— Така ли? Кои здравни заведения имате предвид? Военни или цивилни?

— Военни, разбира се.

— Име?

— Какво?

— Името на вашия информатор.

— Не съм длъжен да ви го кажа.

— Длъжен сте. И ще го кажете.

— По въпроса ще бъде информиран лично министър-председателят. А вие надвишавате своите правомощия, освен това се държите грубо!

— Господин Уордлъв, моите правомощия са абсолютно неограничени, когато става въпрос за висши държавни интереси! Искам добре да го запомните!

— Говорим за здравното обслужване в армията, а не за вражеско нападение, нали? — сопнато отвърна Уордлъв.

— Ето! От вашия отговор ясно личи колко зле сте бил информиран. Всъщност, дезинформиран… Надявам се бързо да отстраним недоразуменията. Преди всичко искам да ви предупредя, че всичко, което ще чуете в тази стая, попада под действието на Закона за държавната тайна със съответните условия за забрани и наказания…

— Господи, имам чувството, че влизам в затвора! — промърмори Уордлъв, после стана и си сипа солидна доза уиски със сода.

— Аз няма да пия — рече Сандърс.

Някой да ти е предложил, запита безгласно Уордлъв, все още разтревожен от присъствието на онези навън. Надяваше се, че Хариет няма да тръгне полугола из къщата както обикновено правеше, когато не й стига чукането. А типове като онези в колата положително ще й свършат работа. Гадни гаменчета от Ийст Енд, подложени на желязна дисциплина и специална подготовка. След което им заповядват да вършат съвсем същите неща, за които биха ги натикали в затвора, ако не бяха подписали клетва за вярност към пазителите на свободата на Нейно Величество. А на нея положително ще й хареса…

Не чу какво казва Сандърс и попита:

— Може ли да повторите?

— Питах ви доколко сте запознат с програмата за създаване на биологически оръжия…

— Съвсем повърхностно — отвърна Уордлъв. — Всъщност, кой в тази държава знае всичко за нея? Информацията по този въпрос е строго канализирана…

— Това е наложително. По простата причина че такава програма се разработва и от противника.

— Лично аз нямам нищо против. Но какво общо има това с нещастниците, които лежат в скапаните военни болници?

— Част от нещастниците в „скапаните“ военни болници лежат там именно поради употребата на биологически оръжия.

— От страна на противника?

— Не, от наша страна. Независимо колко опасни са тези оръжия, те трябва да бъдат изпробвани, нали? За да можем по най-добрия начин да защитаваме войниците си.

— Нима твърдите, че граждани на тази страна са подложени на въздействието на биологични оръжия? — присви очи Уордлъв.

— Не, разбира се. По-точно не в смисъла, за който предполагате. Живи хора ни трябват за много неща — за проверка на нови модели защитно облекло, нови транспортни средства, изолирани от външно влияние помещения… Очевидно е, че тази процедура трябва да бъде осъществявана при изключителни мерки за сигурност, нали?

— Но се случва тези мерки да се пропукат…

— Инцидентите никога не могат да се изключат. Защитното облекло може да се окаже пробито, някъде се е счупил печат… Ей такива неща.

— И бедното войниче се озовава в болницата с проядени дробове!

— Грубо казано е точно така.

— А има ли начин да не бъде казано грубо?

— Емоционалната терминология въздейства зле върху обществеността. А ако вестниците се докопат до нещо, те ще използват именно такава терминология.

— Може би — предпазливо отвърна Уордлъв.

— Случайно да знаете нещо по този въпрос, сър?

— Абсолютно нищо — отвърна иззад ръба на високата чаша министърът.

— Истинско облекчение е да го чуя — кимна Сандърс. — Значи нямате причини да криете от мен името на своя информатор.

— Преди това искам вие да отговорите на един въпрос — решително рече Уордлъв и закова очите си в лицето на госта.

— Стреляйте.

— Какво ви говори съкращението АДАМ? Възможно ли е то да се окаже кодираното име на операцията, за която говорим? Или на организацията, която я провежда? Според мен зад него се крие Армейски Департамент за Авангардна Медицина…

— Откъде го научихте?

Уордлъв безмълвно гледаше как агентът отново отваря сребърната табакера, вади цигара и приготвя запалката си.

— Не чухте ли какво ви попитах?

Гърлото на Уордлъв изведнъж пресъхна и той го накваси с едра глътка уиски.

— От Хартрампф. Доктор Ерих Хартрампф.

Сандърс щракна запалката, после стана и се приближи до прозореца, от който се виждаше посипаната с чакъл алея.

— Доктор Хартрампф почина тази нощ — промълви той. — От насилствена смърт. Беше участник в една строго секретна дългосрочна програма, но се оттегли поради напредналата си възраст. Въпреки това редовно даваше консултации… Поради изключителния характер на споменатата програма, Хартрампф беше поставен под постоянно наблюдение, осъществявано с помощта на свръхмодерна аудио-визуална техника. Под същото наблюдение са поставени и всички останали членове на работната група, независимо дали работят, или вече са се оттеглили. Вие никога не сте разговаряли с доктор Хартрампф, никога не сте осъществявали контакт с него. Не сте го познавали, дори не сте подозирали за неговото съществуване.

— Вижте какво…

— Тя е в спалнята — съобщи едни от мъжете с бандитски мутри, появил се внезапно на прага.

— Какво означава това? — скочи на крака Уордлъв. — Ако само посмеят да докоснат жена ми…

— Качете го горе — кратко нареди Сандърс.

Уордлъв потръпна от ужас. Грабна кристалната гарафа за уиски до себе си и я запрати по посока на вратата. Същото стори и с друга, пълна до половината с коняк. Не улучи с нито една. Зад бандита на прага се появи още едни, двамата прекосиха стаята на няколко скока и го стиснаха в желязна хватка.

— Горе — повтори Сандърс. — В спалнята при жена му. Нека всичко изглежда красиво. Вържете го с една от итънските му вратовръзки, така ще придадем нещо радикално на обстановката… Мисля, че трябва да я изнасилите, иначе картината няма да бъде пълна… Само вие двамата. Другите ще действат тук, на долния етаж…

— Кои сте вие?! — изрева извън себе си Уордлъв, усетил как сърцето му замира от ужас.

— Ние сме бъдещето, господни Уордлъв. Светлото бъдеще на Великобритания. Как бихте нарекли това, което цари в момента на тези острови? Бъркотия, може би хаос? Не, господин Уордлъв. Нещата са далеч по-лоши. Ние сме пред прага на разрухата. Славният британски дух е на път да изчезне. Някога тези малки острови са владеели почти цялото земно кълбо. Не заради оръжието, независимо от неговото количество и качество, а заради качествата на хората, които ги обитават. Тези качества все още съществуват, но с всяка измината година стават все по-слаби и по-размити. Още две-три поколения и на Британските острови няма да има нито един чист англосаксонец. Точно това искаме да предотвратим.

— Чакайте! — изкрещя Уордлъв. — И аз споделям част от вашите идеали!

— Част? Това не е достатъчно, господин Уордлъв.

— Всичките!

— Отведете го.

— Моравец! Рудолф Моравец! Той ми каза за АДАМ! Той е моят източник! Веднага ще разбере какво се е случило с мен и ще даде гласност на истината!

— Не може — поклати глава Сандърс. — По простата причина че не я знае. Както не я знае нито вашият министър-председател, нито някой от неговите предшественици след края на Втората световна война… Всички са приемали на доверие това, което сме им съобщавали ние. Единствената цел на политиците е да запазят топлите си местенца и това отговаря напълно на нашите планове. Кажеш ли им, че някъде става нещо ужасно, те инстинктивно правят всичко възможно да потулят работата. Благодарение на този факт нашият проект не само оцеля през годините, но и се радваше на щедро финансиране. Никой не знае истината. А ако някой случайно я открие и този някой е политик, той в никакъв случай не би посмял пръв да удари камбаната. Защото това би означавало, че не знае какво става в собствения му двор. Ще му повярват ли избирателите? Не, никой политик не би подложил кариерата си на подобен риск. Особено онзи, който драска със зъби и нокти да остане на власт… А по мое мнение друг вид политици просто няма. Убеден съм, че и вие мислите така… Сбогом, господин Уордлъв.

Сандърс излезе навън, тежките му боти заскърцаха по чакъла. До ушите му достигна пронизителен писък, после втори, трети… Шум от боричкане, мъжки вик… После настъпи тишина. Няколко напрегнати секунди тишина. Разкъсана от два оглушителни изстрела, в бърза последователност. Представи си как опитната ръка на стрелеца мести пушката от едната глава към другата. Лесно и удобно, тъй като тези глави са допрени една до друга…

Сандърс доволно кимна. Още едно загадъчно убийство, което ще кара хората да цъкат с език над сутрешните си вестници или пред екраните на телевизорите. Мотиви? Завист, сластолюбие, див стремеж към насилие. Старата игра на Римската империя. Не, по-скоро отделни елементи от нея, в съответствие с дегенериралите мозъци на тълпата, която наляво-надясно титулуват „модерно гражданско общество“. Кой го прави? Съвременните императори на информационните средства, разбира се.

Като Рудолф Моравец.

С този няма да е толкова лесно.

С Хейвършам — също.

Въпрос, който ще се реши на високо равнище. А той и такива като него ще получат съответните инструкции.

Замисли се за изказването на онзи депутат от левицата, което беше предизвикало цялата бъркотия. Едва ли някой ще му обърне сериозно внимание. Следователно може да бъде оставен да се пържи в собственото си масло. Плюс внимателно и изключително дискретно наблюдение. От кого ли е получил информацията? От дебелата Мери Маккарти? Дори да беше оцеляла при автомобилната катастрофа, с нея щеше да е свършено. Чакаха я куп обвинения, които щяха да я вкарат на топло за доста годинки напред. От сексуално насилие над непълнолетни момичета до открито подпомагане на външни врагове… Може би щеше да бъде забавно, ако имаха възможност да я приберат за седмица-две. Ирландските й приятелчета положително щяха да я заподозрат в тайни връзки с терористите, особено след като я пуснат здрава и невредима… Онзи клоун в канцеларията на Уордлъв? Дребна риба, няма смисъл да го мислят… Утре сутринта вече ще е напълнил гащите и едва ли ще измисли нещо по-добро, освен да се обеси… Не така стоят нещата с чернокожия доктор от клиниката в Камбърли. Той може да създаде сериозни проблеми, тъй като вече разполага с резултатите от изследванията на неочаквания си пациент. Сега животът му зависи от прецизността на тези изследвания. Но с него се занимава друг екип. Проблемът може би вече е решен…

Осветлението в къщата угасна.

— Имаме късмет, че не поддържат прислуга, сър — обади се шофьорът на първата кола.

— По-скоро прислугата има късмет — промърмори Сандърс, без да отделя поглед от тъмните фигури, които излязоха от входа и се насочиха към другия автомобил. Изчака ги да се настанят, после се отпусна на седалката до шофьора. На лицето му се появи широка усмивка.

— Пак създадохме работа на полицията.

Големият оранжево-бял ровър изскърца със спирачките си и закова зад третата кола на противопожарната охрана. Полицаите изскочиха навън, ръцете им инстинктивно се вдигнаха да ги предпазят от нетърпимата горещина и саждите.

— Това е тя — махна с ръка единият по посока на дребна азиатка с мокра предна част на нощницата и червено одеяло от линейка на раменете.

— Изглежда зле — отбеляза колегата му. — Карай по-внимателно.

— Да вървим.

Покрай тях притичаха пожарникари с дебел маркуч в ръце.

— Пази се! — извика един от тях и почти ги изблъска от пътя си. Думите му потънаха в оглушителен тътен, рой искри се издигна високо над горящата сграда.

— По дяволите!

— Край, покривът се срути! — извика друг пожарникар и се извърна към екипа на линейката: — Съжалявам, момчета!

Двамата с бели престилки опряха носилката си на колата, по-ниският крадешком погледна към ридаещата жена и побърза да се извърне настрана.

Полицаите се отдръпнаха.

Червенокосо момиче прегърна през рамото азиатката и нещо й прошепна. Жената се обърна и единият от полицаите пристъпи напред.

— Госпожа Ливзи?

— Доктор Ливзи! — сърдито го поправи червенокосата.

— Значи и двамата сте лекари, така ли?

Червенокосата му хвърли едни смразяващ поглед.

Полицаите смутено гледаха огнения ад, който доскоро беше клиниката „Блекуотър“.

— Съжалявам — промърмори единият. — Но трябва да получим отговор на няколко въпроса.

— Не можете ли да почакате? — сопнато попита червенокосата.

— Няма нищо, Мойра — обади се Съшийла Ливзи. — Какво искате да знаете?

— Съпругът ви ни телефонира за присъствието на крадци — поясни полицаят.

Жената избърса сълзите от лицето си.

— Чул е шум в административната част на сградата — рече. — Или така му се е сторило…

— Къде се намира тя, госпожо?

Тя мълчаливо посочи средата на огнения ад.

— Отиде ли да провери? — попита вторият полицай. — Ние винаги предупреждаваме да се действа с изключително внимание.

— Мъжът ми е американец от Ню Йорк — поклати глава жената. — Никога не би постъпил толкова глупаво. Отлично знае, че когато са изненадани, престъпниците често прибягват до насилие — отново се обърна към пожара и сълзите рукнаха по лицето й.

— Но той… доктор Ливзи, все пак е отишъл там?…

— Отиде в лабораторията, която се намира в съседство. Молих му се да не го прави, но той не ме послуша…

— Защо? Какво го накара да отиде там?

Вторият полицай се размърда от неудобство и добави:

— Нещо опасно ли имаше в тази лаборатория? Нещо, за което ние трябва да знаем?

Жената леко поклати глава, на лицето й се появи подобие на усмивка.

— Опасно? Едва ли… По-скоро беше чудотворно, животоспасяващо лекарство… Той беше сигурен, че с него ще спечели Нобеловата награда… И ето какво стана… Защо? Безсмислено… Жестоко… — Тялото й потръпна и се сви, червенокосата пристъпи напред и я прегърна.

— Да ви откараме в болницата, госпожо?

— Това тук какво е, кретен такъв? — извика червенокосата.

— Мойра!

— Всичко е наред, докторе. Разбираме…

— Значи съпругът ви влезе в лабораторията след възникването на пожара, така ли? — настоя вторият полицай.

— Точно така — отвърна червенокосата. — И двете се опитахме да му попречим, но той просто ни бутна настрана. Беше изключително здрав и трениран мъж.

— Знаете ли какво точно искаше да вземе оттам, госпожице?

— Наскоро имахме един пациент, докараха го ваши колеги. Миналата сряда, рано сутринта. Подозирахме опит за самоубийство. Всичко е свързано с него.

— Вие сте?

— Мойра Уилсън. Медицинска сестра в тази болница… — Хвърли поглед към пламтящите руини и добави: — В това, което беше тази болница…

— Дейв Барнс спомена нещо такова — промърмори единият от полицаите. — Били са двамата с Томпсън… Здравата ги наругаха, че не са го закарали направо в участъка.

— Защо мислите, че този пациент има нещо общо със случая, госпожице? — попита колегата му.

Съшийла Ливзи вдигна глава.

— Тя не знае нищо, аз също не мога да ви бъда от кой знае каква полза… Рей, моят съпруг, предпочиташе да мълчи. С мен сподели само едно, че може би е на прага да открие истинско и надеждно лекарство срещу СПИН…

Полицаите се спогледаха.

— Да не би да мислите, че ще рискува живота си за нищо? — усети недоверието им жената. — Никога не би го сторил!

— А вие не можете ли да продължите изследванията му? — примирително промърмори единият от полицаите.

— Как? — пронизително изкрещя жената, надвиквайки тътена на пожара. — Не виждате ли, че всичко изгоря?!

Найджъл Люин се събуди на пода на желязна клетка без прозорци. Лежеше с разтворени крака и помътняло съзнание, беше съвсем гол.

Студено. Защо е толкова студено?

— Люин? — обади се мъжки глас, долетял неизвестно откъде. — Дайте наименованието на амфетамините, които употребявате.

— В пандиза ли съм? — изръмжа Люин. — Искам адвокат!

— Вие проникнахте незаконно в строго секретен военен обект. Следователно не можете да разчитате на гражданските си права. Отговорете на въпроса: какви амфетамини ползвате?

— Възбуждащи — отвърна Люин. — Няколко таблетки са скрити в колана на панталона ми.

Мълчание.

Люин понечи да се почеше по ръката и усети някаква лепенка. Дръпна я и видя зачервена точица от убождане със спринцовка и малко синкаво петънце около нея. Беше все така замаян, но умът му работеше ясно и на високи обороти.

Изведнъж металният под се разтърси и се залепи за тестисите му. Той изкрещя, тялото му се изви като дъга.

После електрическият ток беше изключен.

Люин се сви на кълбо, в гърдите му блъскаше тежък чук.

— Мръсни копелета! — процеди и опита да се изправи, но краката му бяха омекнали от мощния електрошок. Строполи се обратно на пода и засипа с ругатни невидимите си мъчители.

— Люин, научихме името ви от журналистическата карта — обади се отново гласът. — Живеете на един адрес със старши офицер от полицията?

— Наемател — пое си дъх младежът. — Аз съм негов наемател, ясно ли е? Сигурно вече се пита къде съм… Пуснете ме да си вървя, моля ви! — Откри, че започва да се подмокря и с отвращение се дръпна встрани.

— Какви са отношенията ви със стареца?

— Какъв старец?

— Онзи горе, при някогашното машинно отделение… Пуснахме го да си върви.

— Мен пуснете да си вървя!

— Първо трябва да отговорите на няколко въпроса.

— Добре.

— Отношенията ви със стареца?

— С проклетия Джордж? Парични, чисто парични! Петдесет кинта. Исках да науча нещо за това място, а той имаше някои интересни идеи…

— Идеи?

Страхът отново се завърна в душата му. Мрак, бели тела… Ниво девет…

— Къде е Джордж?

— Пратихме хора да го съпроводят до дома му. Какви бяха неговите идеи?

А той се отказа да използва люгера, а? Ей така, просто от добри чувства?

— Мислеше, че тук е изградено луксозно противоатомно скривалище за висши членове на правителството. Нещо като дартмурски „Хилтън“… Голяма сензация за радикалните комикси. Имам предвид вестниците…

— А какви бяха вашите мисли?

— Хващам се за всичко, в което има хляб. Аз съм репортер.

— Значи не търсите снимачна площадка за телевизията?

— Ама и вашите уши са големи! Обикновено работим по този начин… Кажеш ли, че си от вестниците, цената веднага скача до небето… Хей, пуснете ме да си вървя! Нищо лошо не съм направил. Изритайте ме сред тресавищата, и толкоз. Ще намеря начин да се прибера. От моя гледна точка нещата са ясни — тук няма никакъв материал, годен за публикуване. Няма нищо, абсолютно нищо! Разбирате ли?

— Може би сте заразен…

— Чувствам се отлично. Направо превъзходно!

Електрошокът го отхвърли към далечната стена на килията.

— Стига! — изкрещя Люин. — Защо правите това?

Мълчание. Някъде далеч заглъхна шепотът на малък електродвигател.

— Върнете се! — извика той.

Тишина.

Отпусна се на пода, очите му започнаха да се пълнят със сълзи, но духът му си остана на висота.

— Мръсни копелета!

Вдигна глава и огледа килията. Отлично качество, добре са се възползвали от държавните дотации. Вероятно всичко това е инспектирано и одобрено от „Амнести Интернешънъл“, а? Ще се измъкна оттук, копелета, и тогава работата ви е спукана! Чувате ли ме?

На кого всъщност е спукана работата? На Министерството на отбраната? Снимките на Джордж и поне една от призрачните фигури на ниво девет говореха категорично в полза на това предположение. А онзи, с когото разговарях, сам призна, че става въпрос за военен обект.

Но кой ли е бил човекът, който вероятно е казал: Вършете си спокойно работата и не мислете за общественото мнение. То никога няма да научи. Министърът на отбраната? Министър-председателят? Целият кабинет? Или някакъв специален комитет, за които нещастният данъкоплатец и хабер си няма?

Добре де, а каква е тази работа? Какъв е смисълът да се поддържа живота на онзи ужасно обгорен труп там, долу, на ниво девет? Състоянието му беше такова, че нищо не можеше да го спаси… Безнадеждно. Нима тези тук са способни на чудеса? В медицинско или в някакво друго отношение? Ако наистина са способни, то Исус Христос положително не е на тяхна страна… Защото Той едва ли би се съгласил с използването на електрошок в ташаците…

Тялото му потръпна. Те ще се върнат и пак ще го направят. Трябва да приемеш този факт.

— Кой ви изпрати тук? — прозвуча нов глас в репродукторите.

Люин с олюляване се изправи на крака.

— Моят вестник, естествено.

— Направихме проверка там. Казаха ни, че сте си взели отпуск по болест. Никак не бяха доволни.

— Е, добре — промърмори Люин. — Получих предложение от друго място, за хубави пари. Нали живеем в свободен свят? Аз поне доскоро си мислех така, по дяволите!

— От кого получихте предложение?

— От една телевизионна компания. И преди съм работил за продуцента й…

— Джейн Хейвършам?

— Защо ме разпитвате, като знаете всичко? — избухна Люин. — Какво искате да постигнете?

— От свои източници разбрахме, че по време на срещата ви с Хейвършам, проведена в четвъртък в Челси Мюз, е присъствал и Рудолф Моравец. Искаме да знаем повече за този човек.

— Моравец? Вижте какво, аз съм дребен репортер, който си гони хляба. Не ме питайте какво прави или мисли баровец като Рудолф Моравец!

— Но все пак знаете какви са намеренията му по отношение на нашия младеж, нали?

— За Адам ли говорите?

— Така ли го наричате?

— Така се нарича сам.

— Първа реакция на съзнанието му. Ще последват и други. Относно сегашното му състояние, вероятно и откъслечни спомени. Случайно да сте бил свидетел на нещо такова?

— Не го видях. Дадоха ми доказателства, и толкоз. Помолих ги да ми го покажат, но те отказаха.

— Какви са намеренията на Моравец?

— Стига вече! Нима не ви е ясно? Моравец иска да направи пари!

— Но той не разбира.

— Аз също, дявол да го вземе! Моравец знае как се правят мангизи и нищо друго!

— Тук нещата са далеч по-важни от правенето на пари.

— Хей, приятел, в кой век живееш?

В репродукторите се появи първият глас, твърд като стомана:

— Моравец се интересува от произхода на нашия човек. И вие сте тук именно затова!

Произходът? Нашият човек? С Господ ли разговарям? Страхът се стовари върху Люин с огромна тежест, дори електрошоковете му се сториха детска игра. Прииска му се да затвори очи и да се свие в някой ъгъл. Но нямаше къде. След това, което видя на ниво девет, съдбата му беше решена.

— Аз съм тук само заради парите — промълви с несигурен глас той. — Пуснете ме да си вървя!

— Кой друг е в течение?

— За Адам ли?

— За нас.

Люин се сви.

— Вижте какво! Не зная какво има тук и не искам да ми казвате, окей? Не искам нищо да знам, искам само да се махна!

— Младата жена на срещата. Коя е тя?

— Филида Мелмън. Дребна риба, също като мен. Няма от какво да се опасявате…

— Трябват ни всички имена, споменавани по време на тази среща. Всички, които биха могли да бъдат информирани или замесени!

— Еленър Хейл.

— За нея знаем.

— Но аз не искам да знам.

— Друг?

— Даниел, синът на Еленър…

— Именно от него започнаха неприятностите! — рече с укор гласът, сякаш към неизвестен свой събеседник.

— Пуснете ме да си вървя.

— Вие проникнахте в ниво девет.

— Добре съм, кълна ви се!

— Нищо не разбирате.

— Готов съм на размяна — ще ви дам информация срещу свободата си.

Шокът го вдигна във въздуха и го запрати в металната стена. От устата му се откъсна див рев. Напрежението беше прекъснато, коленете му влязоха в болезнено съприкосновение с пода. Противна миризма на пърлено нахлу в ноздрите му, той се приведе напред и повърна.

— Люин?

Набраздено от сълзите, лицето му бавно се повдигна. Гласът му се превърна в разпокъсан шепот.

— Имаха теория… Мислеха, че някой се занимава с незаконни медицински експерименти… върху хора. От мен искаха да разбера кой… Допускаха, че правителството е в течение… Адам е избягал от мястото, където се провеждат тези експерименти… Толкова. Обърнаха се към мен, защото познавам района. Това е всичко, кълна ви се!

— Какво мислите за тази теория?

Спазми разтърсиха стомаха на Люин, той се наведе напред.

— Чакайте! Недейте, моля ви! Казах на Моравец, че трябва да се открие мястото, на което се осъществяват тези експерименти. Казах му още, че само аз мога да го открия. Мислех, че много ме бива в тази работа!

— Истина е — отвърна гласът, после микрофоните бяха изключени.

— Майната ти! — промърмори под нос Люин, после изведнъж вдигна глава. Във въздуха се беше появила лека, едва доловима миризма, която беше по-различна от миризмата на опърлената му коса и съдържанието на стомаха му, разпиляно върху железния под. Упойваща, приятна и опасна. Направи опит да задържи главата си изправена, но не успя. Мускулите му омекваха, съпротивителните сили бързо го напускаха. Господи, защо не разказах всичко на Питър Фоли, помисли си той, миг преди да потъне в бездната на мрака.

Фоли отново избра номера на домашния си телефон и пак изслуша подигравателното послание на Люин. Гневно натисна бутона за прекъсване и се втренчи в слушалката.

— Трябва да се обадя на един колега — реши след известно време той и вдигна глава към Мейбъри. — Гарантирам за дискретността му.

— Гарантирайте каквото щете, но не искам да му давате този телефон, нито пък да му казвате къде се намирате и с кого! — сопнато отвърна другият.

— Най-добре ще е да послушате какво си приказваме — рече Фоли и започна да избира домашния номер на старши детектив Грант в Икзетър.

— Грант! Събуди се, обажда се Фоли.

— Чакай малко — отвърна Грант и в слушалката се чу как отпива глътка вода. — Господи, гърлото ми е пресъхнало като стомах на камила! Хей, старши, да не би да са те избрали за Човек на седмицата? Всички те търсят и никой не знае къде си! Трябва да се свържеш с участъка.

— Кой ме търси?

— Записах си името в тефтера. Съжалявам, но пак ще се наложи да почакаш…

Фоли прикри мембраната с ръка.

— Нещо става, слушайте внимателно.

— Бих се учудил, ако не става — промърмори Мейбъри и продължи с тайнственото си почукване по клавиатурата. Все пак вдигна допълнителната слушалка и я долепи до ухото си.

— Ето — изръмжа отсреща Грант. — Полковник Саутби от Министерството на отбраната. Иска веднага да му се обадиш, въпросът бил спешен. Поне три пъти те е търсил. Оставил си е и домашния телефон, заради уикенда… Имаш ли молив?

Фоли надраска няколко цифри в бележника см.

— И някакъв баровец от Уайтхол се интересува от теб — продължи Грант. — Наистина си станал прочут, старче!

— Хич не ми пука. Името?

— Рискуваш твоята пенсия, а не моята… — промърмори Грант. — Казва се Несбитт, с двойно „т“ накрая… Между другото, е благородник, наричат го още сър Дейвид… Предполагам, че и от това не ти пука…

— Коя част на Уайтхол заема? Оная на гребците от студентската скамейка?

— Не. Отговаря за Министерството на околната среда. Председател на някаква комисия, май беше по екологията и човешките ресурси… Трябва веднага да се свържеш с него. Между другото, това „веднага“ се отнасяше за вчера…

— Грант, обаждам ти се заради колата. Ягуарът на Даниел Хейл. Тази нощ е бил използван при въоръжено нападение в Лондон. Истинска престрелка, с много жертви. Заложници няма, всичко е приключило. Трябва да изискаш тази кола на наше разположение или поне да ни се осигури достъп до нея. Имаме право, тъй като е била иззета от място, на което ние разследваме убийство. Нашият случай предхожда лондонския инцидент.

Грант мълчеше.

— Там ли си?

— Не мога да направя това, старши. Ние разследвахме убийство, но капаците бяха спуснати. Забрави ли за „Усойницата“? Вече нямаме нищо общо. А престрелката, за която говориш, очевидно е дело на МИ-5. Няма да се учудя, ако е замесена проклетата ИРА. Съжалявам, но нищо не мога да направя. И за разлика от теб нямам никакво намерение да си рискувам службата. Знаеш положението — жена, деца, куче и къща на изплащане…

Мейбъри щракна с пръсти да привлече вниманието на Фоли и прекара длан през гърлото си.

— Разбирам — кимна Фоли. — Няма проблеми. Хей, Грант? Не съм ти звънял, ясно ли е?

— Ясно, тогава ще се видим по-късно. Добре ли си, старши?

— Никога не съм бил по-добре.

— Разбра ли какво се опитвам да ти кажа? Историята е дебела, няма да е зле да избягваш течението…

— Чух те.

— Но не искаш да разбереш, нали?

— Лека нощ, Грант.

Фоли остави слушалката, Мейбъри направи същото със своята, после веднага я вдигна. Послуша в продължение на няколко секунди и затвори.

— Телефонът му се подслушва? — вдигна вежди Фоли.

— Дори и запис ви направиха — кимна Мейбъри и с въздишка добави: — Господи, кога най-сетне тези хора ще си сменят допотопната техника?

— Какво мислите?

— Грант е ваш довереник в много от разследванията, нали? И това го знаят всички?

— Естествено, от години работим заедно. Има доста повече мозък от останалите…

— Следователно ще се спрат на него, нали? Предполагам, че са му вързали някой древен магнетофон, който автоматично се задейства от звука на човешки глас, а край него дреме отегчен до смърт дежурен…

— И какво от това? Не казах нищо, което би ги разтревожило. При положение че вашите електронни чудесии наистина блокират възможността да бъдем засечени…

— Аз не съм източникът им на информация, Питър Фоли. Предполагам, че вече са пипнали младия Найджъл. Дори да не им е казал нищо за писмото си до вас, те положително са разбрали, че живеете заедно. И това е напълно достатъчно. Поставете се на тяхно място: откриват, че информационните средства са ги надушили, при това не кой да е, а самият Моравец. Тежка артилерия, независимо от дребната пехота в лицето на бедния Найджъл. Вие решително сте захапали разследване, което те искат да бъде забравено. Изведнъж заминавате за Лондон и се покривате. Те са длъжни да вземат предпазни мерки. На тяхно място и аз бих сторил същото. А вие?

Фоли бавно се изправи на крака, прекалено уморен, за да разсъждава.

— Все още не знаем с кого имаме работа — промърмори той. — И с кого трябва да се бием.

— Саутби е онзи полковник от МО, който ви се обади във връзка с Еленър Хейл, така ли?

— Да. Беше разтревожен от обаждането й по телефона и от последвалия „инцидент“…

— Не съм детективът в тази стая, но според мен това е достатъчно, за да бъде оневинен… Той ви забърка в цялата история, нали?

— Да.

— Обадете му се.

— Безопасно ли е?

— Един господ знае — сви рамене Мейбъри. — Зависи докъде са протегнали пипалата си. Ако подслушват телефона му, вероятно вече знаят, че ви е търсил. Това автоматически прави техен човек и вашия старши полицай, тъй като именно той е осъществил връзката ви със Саутби. Правилно ли разсъждавам?

— Абсолютно… Господи!

— Но аз имам определени резерви. Въпросът спокойно би могъл да бъде пробутан на някой смотан полицай и бързо забравен, нали? Не е задължително да стигне до вас, опитния старши детектив…

— Може би за него именно аз съм смотаният полицай…

— О, драги! Къде ви остана самочувствието? Я изпийте още една чаша кафе!

— Първо ще се обадя на Саутби — решително тръсна глава Фоли.

— По това време на денонощието?

— Големи яйца!

— Много ги обичам, особено ако наистина са големи…

Фоли му хвърли един намръщен поглед и вдигна слушалката.

Отсреща вдигнаха още след първото позвъняване.

— Саутби — обяви ясен мъжки глас.

— Полковник, обажда ви се старши инспектор Фоли, съжалявам за…

— В Лондон ли сте? — прекъсна го нервно Саутби. — Вашият човек ми каза, че се каните да дойдете насам. Трябва веднага да ви видя!

— Какъв е проблемът?

— Не мога да говоря по телефона. Елате при мен или аз ще дойда при вас.

— Адресът?

— Първият жилищен блок след Хайд Парк Корнър. По посока на Бейсуотър… Познавате ли града?

— Роден съм в Лондон.

— Отлично, пишете…

Фоли взе писалката.

— Тръгвайте веднага! Къде се намирате?

— Не казвам.

— Разбирам, побързайте.

— Тръгвам — отвърна Фоли, остави слушалката и се обърна към Мейбъри. — Ще можете ли да изровите нещо за благородния сър Несбит?

— Положително е Рицар на ордена — отвърна сериозно и някак намръщено Мейбъри. — Председател на комисия… Каква беше? По околната среда и човешките ресурси? Този термин покрива огромен периметър… Средата, в която живеем… Хората, които обитават околната среда… На практика могат да ровят във всичко, което пожелаят… Дали пък не открихме най-сетне лицето и името им?

— Можете ли да надникнете в организацията на Несбит?

— Питър Фоли! Има неща, до които човек не желае да се докосва, просто защото инстинктивно чувства дълбоката вода! А аз никак не обичам да усещам как дълбоката вода се сключва над главата ми!

— Това ще рече, че сте дотук, така ли?

— Точно така!

— А Найджъл?

— Ако са го хванали, алтернативите са две — или ще го освободят, или ще попълни графата за случайни инциденти.

— На какво се дължи внезапното ви охладняване?

— На преоценката, Питър Фоли. Когато могъща фигура като Несбит надникне иззад бойниците на Уайтхол и втренчи в теб укорителния си поглед, ти веднага разбираш, че е дошло време да свиеш знамената и да престанеш да воюваш с вятърните мелници. Защото вятърните мелници обикновено побеждават…

— Несбит е търсил мен, а не вас.

— Точно така. А аз нямам никакво намерение да насочвам интереса му към себе си.

— Нима мислите, че ще спомена името ви?

Върху лицето на Мейбъри се плъзна уморена и малко иронична усмивка.

— Силата на реалната власт се крие във факта, че тя обхваща всичко. Никой не може да избегне вниманието й. Дори мимолетното й внимание. Това е причината, поради която шепа хора могат да държат властта както в банановите републики, така и в супердържавите…

— Англия не е тоталитарна държава.

— Всяка държава е тоталитарна. Разликата е единствено в степента, в която се проявява тази тоталитарност. А може би и в умението да се прикрива…

— Вие сте по-голям циник дори от Найджъл Люин — промърмори Фоли и започна да облича сакото си. — Все пак съм ви благодарен за помощта до този момент.

Мейбъри наведе глава и се извърна към монитора.

— Аз също имам причини да ви бъда благодарен — промърмори той. — Едно предложение, старши детектив. Идете си у дома. Гледайте си работата. Вземете си пенсията. Радвайте се на живота.

— И да забравя вятърните мелници, така ли?

— Те са били там и винаги ще бъдат…

Неусетно бяха стигнали до чудотворната входна врата на Мейбъри.

— Не се безпокойте, никой няма да разбере за вашата крепост — рече Фоли.

Мейбъри намигна и вратата се отвори с тихо свистене.

— Отбийте се някой ден да си побъбрим — подхвърли той, мейфеърското му наречие беше перфектно.

Фоли се изправи на тротоара, в ноздрите му нахлу миризмата на реката. След стерилния въздух в компютърната зала на Мейбъри тази миризма му се стори много приятна. Тишината на нощта бе нарушена от протяжен звук. Корабна сирена? Бухал? Или може би духът на Джак Изкормвача, който се присмива на перверзното му желание за лов, което положително ще завърши с пълна лична катастрофа? Откъм склада на Мейбъри долетя позната кънтри мелодия. Фейрън Янг с хита „Вече е четири сутринта“… Фоли механично погледна часовника си и ядосано изсумтя:

— Никак не е смешно, Мейбъри, мътните да те вземат!

Приближи се до БМВ-то, въздъхна с облекчение като видя, че гюрукът му е цял. Провери гумите и фаровете, после се настани зад волана.

— Я да видим какво те държи буден до четири сутринта, полковник — промърмори той и завъртя ключа на стартера.

Саутби се оказа русоляв. Коса, вежди, мустаци — всичко беше в пясъчен цвят. Висок мъж с пъргави пъстри очи, които се плъзнаха по фигурата на Фоли с вниманието на уличен побойник. Но дните на битките очевидно бяха отминали за него, доказваше го солидният бастун, опрян редом с очевидно обездвижен крак.

— Влизайте! — възбудено прошепна той.

Спартанското обзавеждане на апартамента недвусмислено показа, че няма жена в живота на стария воин. Може би тук идваше прислужница за почистване, но нищо повече.

— Сядайте. Сипете си питие, ако искате. Там, на масичката…

— Благодаря, не искам нищо.

— И добре правите. Бих искал да съм твърд като вас. Но не мога. Затова ще ви помоля за чаша скоч със сода. Не мога да понасям проклетия крак! Непрекъснато ме върти…

— Къде се случи? — попита Фоли.

— В шибаната Ирландия! — изкривиха се тънките устни под мустаците. — Руснаците бяха успели да снабдят терористите с някакви нови, високоскоростни куршуми със специално действие… Чрез шибаните чехи, разбира се… Улучиха ме с такъв в момента, в който слизах от джипа… Една входна рана и около петдесет изходни… Отнесе всичките ми чаркове…

— Разбирам, на ваше място и аз щях да се чувствам така.

— Е, добре. Благодаря… Наздраве.

Фоли си сипа чаша тоник, отпи една глътка и зачака.

Саутби се приведе напред, на лицето му се появи гримаса.

— Ето. Това е за вас. Или за някой като вас. Полицай. Както виждате, аз съм го отворил — такива бяха инструкциите. Първо да го прочета, а после да го предам на полицейския следовател, натоварен със случая. Значи на вас.

Фоли мълчаливо гледаше издутия плик в ръцете му. Беше разрязан странично, върху капачето му стоеше непокътнат печат от червен восък, леко напукан от старост. Върху него гордо личаха инициалите СДХ.

— Вътре е и обяснителната записка — добави Саутби. — Прочетете първо нея.

Фоли извади единичен лист висококачествена хартия. Беше бланка с адрес. Ретмур Фарм.

— Еленър Хейл? — вдигна глава той.

— Да.

— Как се сдобихте с това писмо, полковник Саутби?

— Забравете това „т“ в името ми. Произнася се Соби…

— Случайно да ви наричат Рейф?

— Не, казвам се Чарлс. Защо?

— Нищо, просто ми хрумна… Та как получихте писмото?

— По пощата. Препоръчано. Вчера. Отначало го помислих за бомба, но после видях клеймото и веднага се сетих за онази прекрасна и умна стара дама. Прочетете го.

Фоли се намести в неудобното, тапицирано с твърда кожа, кресло. Калиграфическият почерк на Еленър Хейл беше съвършен, за годините й можеше да се гадае само по няколко едва забележими изкривявания.

Драги полковник Саутби,

Принудена съм да съкратя любезностите и да премина направо върху същността на въпроса. Прилагам надлежно запечатан плик с изявление на покойния ми съпруг Самюел, с когото се познавате. Ако паметта не ми изневерява, подобни пликове съпругът ми е оставял преди всяка акция на опасни места, които ние, британците, винаги сме търсили и намирали. Поради факта че вие сравнително отскоро сте в течение на нещата, аз си позволявам да ви изпратя този документ. Моля да ми простите, че прехвърлям една огромна отговорност от своите плещи на вашите.

Когато получите това писмо, аз вероятно вече няма да съм тук, в дома сред тресавищата. С положителност ще има изобилие от правдоподобни обяснения за моето изчезване, но аз ви моля да не вярвате на нито едно от тях.

Съществува и друга възможност — да бъда нападната от престъпници или да претърпя злополука. И в двата случая с фатален изход. Още веднъж ви моля да не приемате официалните обяснения, които ще ви бъдат предложени.

Моля да не ме считате за смахната бабичка, преди да прочетете това, което е написал моят съпруг. Добре виждате, че печатът му е непокътнат. Самата аз не изпитвам нужда да го прочета, по простата причина — да ме прости Бог — че зная почти всичко, което се намира там. Освен това нямам желание да обременявам и без това гузната си съвест с онова, което не знам…

Полковник, всичко, което ще прочетете в писмото на съпруга ми, е истина. Не се изкушавайте от мисълта, че подобни неща са невъзможни — нито в Англия, нито където и да било другаде в този наш объркан свят, летящ с пълна скорост към собственото си унищожение. Такива неща са били възможни в миналото, възможни са и днес.

Давам си сметка, че като предавам във ваши ръце мемоарите на своя съпруг, неговото единствено наследство, аз съвсем съзнателно излагам на опасност живота ви. Затова предлагам да се свържете с полицейския служител, който ще ръководи разследването на моето изчезване или смърт. Това писмо ще бъде пряко доказателство, че съм имала основание да се страхувам за живота и сигурността си.

След като прочетете съдържанието на приложения документ, вероятно ще се запитате защо са ме оставили жива толкова дълго след самоубийството на Самюел. Аз също си зададох този въпрос. И ето до какво заключение стигнах: те са решили, че втора загадъчна смърт в Ретмур Фарм може да се стори подозрителна на полицията, или пък, което е много по-вероятно, че една стара и самотна жена едва ли може да бъде заплаха за тях. И са били прави. Аз не съм заплаха за никого, особено докато съм жива и здрава. Но когато умра, с ваша и Божия помощ (защото именно Бог е предаден), може би ще успея да стоваря възмездието върху главите на негодниците, заели се с тази дяволска работа.

Още едно последно предупреждение, което също моля да не пренебрегвате. Става въпрос за изключително влиятелни хора, които никой не е избирал на техните постове, които не само не дължат отчет на някого, но и са напълно анонимни. Те са напълно уверени в правотата на това, което вършат (както беше уверен и моят съпруг няколко месеца преди смъртта си), и именно това ги прави изключително опасни. Помните ли какво пишеше Кийтс? „Фанатиците си имат една мечта и градят своя свят около нея…“ Крайният фанатизъм може да бъде победен единствено от разума, от търпеливо и настоятелно разяснение. Точно това се опитах да направя със Самюел, но неговият дух и чувството му за хуманност бяха вече твърде близо до бездната. И той предпочете пушката. За него нямаше физическо спасение, но така поне успя да спаси душата си. Нека Бог да го благослови, нека благослови и вас в борбата за човешкото оцеляване. Още веднъж моля да ми простите, че прехвърлям това тежко бреме върху вас.

С благодарност,

Еленър Хейл

Потрепването на ръката й не е било от старост, а от страх, помисли си Фоли.

— Не я приемайте за изкуфяла бабичка, която е забравила пътя към черквата — предупреди го Саутби.

— Нямам подобни намерения, можете да бъдете сигурен в това.

Фоли разтвори жълтия плик и сложи съдържанието му на масата.

— Проверих ви и открих, че някога сте бил военен — обади се със сериозен глас Саутби. — Затова ви предлагам да напълните чашата си с нещо по-истинско, преди да започнете четенето.

В очите на стария воин проблесна нещо неясно, но обезпокоително. Фоли стана на крака, откри бутилка коняк и сипа един пръст в чашата си. После седна и потъна в четене. Датата в горния край на листа го върна в детството. Отново седеше на тревясалата могилка, която прикриваше противовъздушното скривалище на училището, оказало се впоследствие гробище за много неидентифицирани лица. И отново се питаше какво ще замени до болка познатата картина на войната. Но светът на Самюел Хейл от същото това време съвсем не беше свят за малки деца. Дори онзи, който се появява в най-ужасните им кошмари. Фоли потегли по стъпките на самоубиеца, започна да гледа света през неговите очи, преживя ужасните му, продължили чак до дулото на пушката, страдания. Четеше, но на практика беше там.

[1] На английски Defence. — Б.пр. ↑

Дванайсета глава

1945

Въздушните нападения на врага бяха станали толкова редки, че последното заседание спокойно би могло да бъде проведено в някоя от наземните сгради на Уайтхол. Естествено, ако го нямаше желанието всичко да бъде запазено в абсолютна тайна. Но тайна трябваше да се пази и по тази причина срещата стана в сърцето на подземния комплекс, сред съскащи и бълбукащи тръби, водещи бог знае къде.

Самюел Хейл с мъка потискаше нетърпението си, очите му не се отделяха от фигурата на някакъв кльощав интелектуалец от Оксбридж, когото очевидно бяха довели в името на демократичната процедура и който прекалено дълго мънкаше моралните си възражения срещу задачата, съответно и срещу целия проект.

Хейл държеше записките си като карти за игра и час по час ги разместваше в ръцете си. В известна степен той наистина беше картоиграч като всички останали привърженици на проекта. Комарджии, заложили бъдещето на човечеството. Максимална ставка, максимален риск. Крепеше ги убеждението, че друг избор няма.

Край масата ги беше събрало решението на американците да използват новото, минимално изпитано атомно оръжие, с неговите смъртоносни странични ефекти. Всички си даваха сметка, че ако искат да спечелят в дългосрочен план, ще бъдат принудени да изиграят най-коварната и опасна ръка — да откраднат онова дяволско откритие на противника, което неминуемо и съвсем скоро ще бъде осъдено като антихуманно от абсолютно цялото човечество.

Представителят на опозицията встъпи в заключителната фаза на своята реч:

— Накрая искам да кажа следното: ако някога, в далечното бъдеще, Всемогъщият Бог се завърне на земята да потърси наследниците на Адам и открие, че те значително се различават от оригинала, той положително ще стовари гнева си върху внуците и правнуците на хората, които са се събрали тук, в тази стая! Особено на онзи човек там!

Самюел Хейл кимна с бледа усмивка на своя опонент и бавно се изправи:

— Господа, ако Всемогъщият Бог действително се върне сред нас в далечното бъдеще, той ще поиска обяснение за промените в генетичната структура на човека и ще ги получи от нашите наследници без никакво затруднение. Мога да ви уверя в едно: използването на атомната енергия като оръжие, а дори и само като инструмент, за нашето съществуване, ще доведе до дълбоки генетични промени у човека. Всички знаем, че радиацията предизвиква мутация на гените, а източниците на такава радиация се умножават със заплашителна бързина. Откриването на телевизията и възможностите на масовото производство, разширени неимоверно по време на войната, ясно доказват, че към края на века такива апарати за забавление ще има и в най-бедните домове. Тези апарати излъчват слаб, но постоянен радиационен поток. Трябва да си даваме сметка и за друго — естествените източници на енергия бързо ще бъдат изтощени и ние неизбежно ще се обърнем към атомната енергия за захранване на нашата промишленост и нашите градове. Атомните електроцентрали също ще изпускат слаб, но постоянен поток от радиация в атмосферата. С течение на времето те ще останат единствен източник на енергия, в това можете да бъдете абсолютно сигурни.

— Преувеличавате! — троснато го прекъсна интелектуалецът.

— Така ли? — вдигна вежди Хейл. — Нима тук има хора, които знаят по-малко от мен за атома и неговия смъртоносен потенциал?

— Не се нуждаем от убеждаване — намеси се председателят на събранието. — Отлично знаем, че руснаците са близо до местонахождението на нацистките секретни лаборатории и тази операция има важно значение за вашите изследвания.

— Жизненоважно — поправи го Хейл.

— Много добре, нека бъде такова. Но как ще оправдаем провеждането на подобна операция пред едно обществено мнение, което скоро ще тръпне от ужас пред това, което му оставя в наследство режимът на Хитлер? Ако заклеймим това наследство — а ние трябва да го заклеймим — едва ли ще имаме възможност да обявим публично своите намерения да използваме резултатите от германските експерименти върху живи хора, осъществявани в концлагерите.

Върху лицето на Хейл се изписа дълбока тревога.

— Опитите, осъществявани от екипа, за който става въпрос, никога не трябва да стават обществено достояние! Абсолютно никога! Защото тук не става въпрос за отвратителната касапница, провеждана в болшинството от концентрационните лагери. Техническата документация, която нашето разузнаване успя да получи от свой информатор вътре в екипа, говори за изключително важна и строго научна експериментална дейност. Самият факт, че съществуването на този обект е запазено в дълбока тайна до самия край на войната, ясно показва какво е неговото значение. Трябва на всяка цена да се доберем до него. Защото ако не го сторим ние, ще го сторят руснаците, при това с всички ужасни последици, които ние тук само можем да подозираме. Отново повтарям, хората не трябва да научават нищо за този обект. Сторим ли го — край на експериментите, край на надеждите ни да превърнем човека в едно силно и здраво същество, готово да посрещне враждебните предизвикателства на заобикалящата го среда в бъдещето!

— Давате ли си сметка, че препоръчвате една конспирация в исторически мащаб?

— Цялата човешка история е една конспирация. Как иначе биха се случили събитията, които я променят?

— Искате прекалено много — поклати глава интелектуалецът. Даваше си ясна сметка, че битката е загубена, но искаше да остави следа от присъствието си на бойното поле.

— Децата на нашите деца вероятно ще кажат, че съм искал прекалено малко — поклати глава Хейл. — Когато изпаднете в смъртна опасност по време на боя, вие не се отказвате от оръжието, което е изпуснал врага, само защото с него са били избивани вашите другари, нали?

— Примерът ви е некоректен.

— Тук изобщо не става въпрос за коректност. Оцелява онзи, който е най-способен да оцелее. Онзи, който най-бързо се адаптира. Именно бързата адаптация е причината, поради която сме се събрали тук.

— С това всички сме съгласни — кимна председателят. — Операцията трябва да бъде организирана и проведена с максимална бързина. Резултатите от нацистките експерименти трябва незабавно да се пренесат на предварително уточненото място, където ще бъдат подложени на задълбочен анализ. Работата трябва да продължи, средствата ще бъдат осигурени от тайните фондове. До тогава, докато ние или тези след нас гласуваме друга форма на финансиране. Разбрахме, че вече имате конкретно предложение в тази насока?

— Предлагам създаването на департамент за авангардна медицина, който би могъл да действа под шапката на Министерството на здравеопазването.

— Не, това би било неразумно. Министерството на здравеопазването е твърде отворена, бих казал — твърде обществена институция… Мястото за бъдещата ви лаборатория се намира на земя, която е собственост на Министерството на отбраната, нали?

— Да, Дартмур. Армията използва значителна площ от тресавищата в този район. За учения, изпитания на бойни отровни вещества и, както разбирам, за изпитания на нови биологически оръжия…

— В случай че успеете да намерите съмишленици сред висшето армейско командване, ние положително ще намерим начин да инжектираме допълнителни средства в тази дейност, дори да й определим отделен бюджет. Вашият проект налага привличането на най-добрите умове в тази област, а това никак няма да е евтино.

— Германците ще работят безплатно, стига да ги амнистираме — твърдо отсече Хейл. — Това е основният момент в сделката.

— Но той ще действа за определен период. Ние не сме нацисти и не можем да узаконим робството. Доколкото разбирам, вие сте готов да привлечете най-добрите живи специалисти в света, нали?

— Така смятам.

— Много добре — изправи се председателят. — Значи, Армейски департамент за авангардна медицина. Опитайте някак да свържете дейността си с лабораторията на военните, която създава бацили… Така ще предотвратим евентуалното любопитство. Всеки се страхува да не лепне някой вирус, нали?

Хейл кимна с глава, после попита:

— Няма ли да уточним и начина, по който ще задоволяваме нуждата си от работен материал? Това вече го обсъждахме на предишното си заседание. Затворите ли ще използваме? Осъдени на смърт престъпници?

— Споразумяхме се да използвате, хм… останките на хора без живи роднини, както и тези на осъдени за шпионаж. Много моля да имате предвид, че всичко, което предприемете в тази насока, ще бъде на ваша лична отговорност. Ние ще отречем каквато и да било връзка с дейността ви. Лабораторията ще съществува като част от военен научноизследователски институт, който ще я финансира. Това наше заседание не е документирано никъде, на предишните също не са водени протоколи. Те просто не са се състояли. Същото важи и за операцията в Германия.

— Разбрано — кимна Хейл.

— Най-добре ще бъде да получите военно звание. В името на реда и сигурността…

Заседанието беше закрито. Участниците в него бързо се пръснаха, Хейл остана насаме с офицер от специалните части, абсурдно млад за ролята на мълчалив убиец.

АДАМ, помисли см Хейл. Способен да създаде нов човек, или по-скоро, да промени и адаптира днешния… Но съвсем не се чувстваше Бог. Защото Бог едва ли би се страхувал от скок с парашут посред нощ, в тила на врага…

Придвижваха се като призраци, убиваха тихо. Предпочитаните им оръжия бяха щикът и камата. Удряха право в сърцето на врага, докато бронираните дивизии на Съюзниците бавно свиваха обръч около позициите му.

— Какво ще намерим там? — попита тихо младият командир и наведе към Хейл почерненото си лице.

— Ужас — беше краткият отговор. — Познание, дълги години изследователска дейност. Те разполагаха с всичко — време, свобода на действие, неограничени средства.

— Целта оправдава средствата, а?

— Не съм тук, за да давам оценки. Задачата ми е друга.

— Оправдава ли тя човешките загуби?

Пред тях изскочи войник в маскировъчен халат, предната част на дрехата му беше изпоцапана с повръщано.

— Готово! — изхълца той, обърна им гръб и отново повърна. Вонята беше отвратителна.

— Забравете желанието си да протестирате — обърна се към командира Хейл. — Официално никога не сме били тук — нито ние с вас, нито войниците. Това, което имаме намерение да пленим, никога не е съществувало. За него няма да пише в историята, няма да бъде заведено и в архивите на британското правителство. Спокойно можете да го забравите!

— А бъдещето?

— Тук сме именно заради бъдещето — отвърна Хейл и тръгна напред.

Вътре беше студено, като във всеки ад.

Камерата беше добре осветена и напълно замръзнала. Навсякъде се виждаха сложна електронна апаратура и блестящи, запълнени с газ контейнери. В тях плуваха телата на жертвите. Гумени маркучи отвеждаха екскрементите им навън, към вените им бяха прикачени системи с неизвестна хранителна субстанция. До всеки от големите контейнери имаше и по един по-малък. В него плуваха различни човешки органи, свързани посредством маркучи и жици с неподвижните обезкосмени тела, чиито гърди бавно се надигаха и отпускаха. В два от тези съдове имаше мозъци, трети съдържаше цяла човешка глава.

Хейл видя всичко това за частица от секундата, после побърза да му обърне гръб. Въздухът излиташе от устата му на гъсти облачета, в замразената атмосфера на камерата добре се виждаше развълнуваното му дишане.

— Господи Исусе! — възкликна младият офицер и с мъка се въздържа да не повърне. После, успял да се овладее, той бавно пристъпи към един от контейнерите и се наведе над отвора. Вътре имаше бяла, гладко избръсната безполова глава.

Клепачите потрепнаха и се отвориха, очите изразяваха безмълвен писък.

Той потръпна и отстъпи назад.

— Това е невъзможно!

— Те са го направили възможно — пристъпи към него Хейл. — Тук всичко е живо, макар и отдавна видоизменено…

— Какво ще правим с тях?

— Вероятно ще умрат в мига, в които ги извадим от изкуствената им среда — отвърна Хейл и сложи ръка на рамото му. — Всъщност, те са умрели в момента, в който са били докарани тук. Това, което двамата с вас виждаме, е изкуствена форма на живот. В близкото бъдеще положително ще се сблъскваме с все повече хора, чиито живот се поддържа с помощта на специална апаратура.

— Никога! Това тук е дело на някой зловещ Франкенщайн!

— Ще стане, можете да бъдете сигурен в това.

— Но за какво са ви… тези? Какво можете да направите с тях, за бога?

— За нас е много важно да се доберем до експериментите, на които са били подложени, до всички внимателно регистрирани реакции. Част от тях умишлено са били поставени в изключително враждебна среда, подлагани са на такива стресове, които никой от вашите войници не би издържал, въпреки отличната индивидуална подготовка… Друга част са били обект на експериментални трансплантации на органи и са оцелели… Представете си само колко живота можем да спасим в бъдещето, когато усвоим същността на направените тук експерименти…

— Това е варварство!

— Днес считаме за варварство и първите опити в областта на хирургията. Но именно те са поставили началото на сложната животоспасяваща техника в тази професия.

— Това е съвсем друго.

— Не е така. Това, което нацистите са вършили тук, положително е жестоко и варварско. Но им е донесло съвсем конкретни резултати. Тук е поставено началото на нова ера в живота на човечеството.

Младият офицер обърна гръб на чудовищното същество в контейнера, очите му пареха.

— И краят на това, което наричаме хуманност — тихо допълни той.

— Някой ден ще разберете…

— Никога не мога да разбера подобно нещо! — извика младежът.

Хейл му обърна гръб и се насочи към групичката пленници по пижами, които трепереха в обкръжението на командоси с намръщени лица. Спря на крачка от тях и високо извика четири имена.

Собствениците им колебливо пристъпиха напред, миг преди колегите им да ги изтикат.

— Тези ще вземем със себе си — разпореди се той.

Висок мъж с пронизителни сини очи разблъска тълпата и излезе напред.

— Те може и да са най-добрите, но аз зная за проекта повече от всичките, взети заедно! — отсече на отличен английски той.

— Мислите, че вашите показания ще имат по-голяма тежест пред съда? — присви очи Хейл.

— Вие няма да ги дадете на съд. Имате намерение да използвате мозъците им, а не да ги наказвате.

— Вие трябва да сте човекът, влязъл в контакт с нашето разузнаване — досети се Хейл. — Признавам, че имате нерви като въжета. След прекъсването на информацията от ваша страна всички бяха убедени, че сте мъртъв.

— Прекъснах я, защото това беше единственият начин да ви накарам да се размърдате. И да дойдете тук, преди да е станало късно. Аз съм жив и здрав, умът ми е на мястото си, също като нервите… Казвам се Ерих Хартрампф и съм сигурен, че споделяме една и съща мечта.

— Но не и методите за нейното постигане — отвърна Хейл и многозначително огледа мрачната подземна камера.

— Там, където ограничения липсват, неизбежно се стига до ексцесии — отвърна германецът.

— Ще запомня тези думи, Ерих Хартрампф! — присви очи Хейл.

— А ще ме вземете ли със себе си?

Хейл кимна с глава.

— А какво ще правим с останалите? — попита младият офицер, лицето му беше побеляло от гняв и ужас.

— Вие какво предлагате, капитане?

— Бих ги разстрелял на място! — извика извън себе си онзи. — Без съд, без процес, без милост! Те не заслужават това!

— Тогава го направете. Без бавене. После минирайте обекта. Искам всичко да хвръкне във въздуха, без остатък! Така че руснаците да нямат дори понятие какво се е вършило тук!

Офицерът кимна по посока на блестящите контейнери.

— С тях ли?

— Нищо не може да им помогне. Съжалявам.

— И без това са живи трупове…

— Които най-сетне ще намерят покой — кимна Хейл.

Разрухата е била страшна. Фоли почти физически усети горещината на взривната вълна, предизвикана от мощните експлозиви, изпита всички онези чувства, които е изпитвал Хейл по време на краткия си престой в бърлогата на умиращия, но все още опасен враг.

Пресегна се за втората купчина хартия, съшита с метални кламери, изгарящ от нетърпение да се върне в света на Хейл, да получи отговори на нови въпроси.

На вниманието на заинтересованите, пишеше на първата страница.

Значи на моето внимание, помисли си Фоли. Аз съм заинтересован, аз ще направя преценката.

Добре запознат с прощалните излияния на самоубийците, той знаеше какво ще открие на тези страници — апология, пропита от самообвинения, съмнения, безнадеждност и изгубена воля за живот. Не искаше да се забърква във всичко това, същевременно си даваше сметка, че е отишъл твърде далеч, за да може да му обърне гръб.

Саутби очевидно отгатна мислите му.

— Мислите, че ви е втръснало от подобни послания, нали? — обади се той. — В случая обаче ще се натъкнете на нещо повече от прощално писмо на самоубиец. Това е обвинение. Срещу себе си, срещу един идеал…

Фоли кимна, отпи глътка коняк, без да усети вкуса му, и започна да чете.

Еленър, скъпа моя,

Тези редове не са предназначени за теб, тъй като ти отдавна знаеш всичко. Но ти си тази, която ще ги предаде където трябва и когато трябва. Сама ще разбереш кога. А после трябва да вземеш мерки за живота си, защото те положително ще се опитат да те унищожат. Прости ми. Но друг начин няма. Трябва да направя нещо, преди да съм изгубил и последните остатъци от разума си. Мечти, убеждения, идеали — всичко това отдавна е изхвърлено зад борда.

Сбогом, скъпа. Това не е краят. По-скоро е ново, и надявам се, по-добро начало на мечтата, която ме крепи цял живот.

Те, запита се Фоли и извърна взор към обвинително насочения пръст от гроба. Кажи ми кои са те и аз ще бъда в състояние да произнеса присъдата й.

После продължи да чете:

Приемам, че онзи, който прочете тези редове, ще се радва на пълното доверие на съпругата ми, ще бъде достатъчно силен за тежкото бреме и готов да посрещне свързаните с него опасности.

Вече трябва да сте прочел разказа ми за заседанието на учредителната група през 1945 година и знаете за мисията в тила на врага. Тези събития бяха началото. Мечтата, преди настъпването на кошмара. Или по-скоро мечтата, превърнала се в кошмар.

Ние бяхме група учени, занимаващи се с изследвания в областта на генетиката, останалите участници в съвещанието бяха хора, заети с разработката и усъвършенстването на ядреното оръжие. Събрахме се, за да изразим открито своята загриженост за бъдещето на човешкия род. По време на война действа законът за държавната тайна. При това с такава сила, че всички свободни дискусии стават излишни и бъдещето попада изцяло в ръцете на генерали и политици. Опасно заблудени и неопитни ръце. Аз станах говорител на нашата група и нещо като лидер, макар принципно да бяхме отхвърлили каквато и да било градация. Бяхме стигнали до заключението, че не бива да се обръщаме към политиците, независимо от тяхната ориентация, тъй като това би било стъпка назад. Едновременно с това бяхме твърдо убедени, че нашите мечти и идеали не трябва да попадат в ръцете на генералите и на никакви други военни. Защото мощта, която се съдържа в тези мечти и идеали, е огромна. И смъртно опасна. Тя лесно би могла да се превърне в кошмарна действителност и аз съм доволен, че няма да бъда свидетел на подобен акт.

И тъй, лишени от избор, ние се обърнахме към най-старите сили, замесени в управлението на прекрасната ни родина. Най-стари, в смисъл на най-дълго участие в това управление, традиции и исторически корени. Сили, които притежават особени привилегии и стоят над политиката, макар да поддържат собствена камара в парламента.

„Фактите“ които им предоставихме, на практика представляваха подробна и научно издържана прогноза за бъдещето на света под натиска на промените, които ще му бъдат наложени от използването на атомната енергия. Както за военни, така и за граждански цели. Основните ни опасения бяха свързани с неизбежната мутация на видовете и в този смисъл беше изказано и нашето предупреждение. Ние бяхме сигурни, че мутации ще има. Че ще се раждат чудовища. Но дори и това не беше най-лошото. Бяхме сигурни, че и човекът ще претърпи генетически промени. В масов мащаб, окончателно и необратимо. И в рамките на две-три столетия човекът, какъвто го познаваме днес, ще се превърне в малцинство, в изчезващ вид. Неговото място ще се заеме от мутанти, които ще имат само незначителна прилика с това, което днес наричаме Хомо Сапиенс.

В своите аргументи дебело подчертавахме, че, движен от политически мотиви, Адолф Хитлер вече е успял да превърне в действителност част от своите най-налудничави идеи. И неговите теории не бива да се разглеждат като нещо, което е органически отхвърлено от нашето общество. Хитлер виждаше човека разделен на няколко качества. Днес и сега. Докато ние допускаме това, но не днес и сега, а някъде в далечното бъдеще. Ще дойде време, когато най-доброто, което притежаваме, ще бъде изтрито и премахнато, генетически отстранено от живота ни още преди зачатието. Защото мечтаем да създадем съвършеното човешко същество, достатъчно силно в генетично отношение, за да посрещне предизвикателствата на бъдещето, каквито и да са те.

Фоли спря да чете и вдигна глава.

— Невероятно, нали? — промълви полковникът.

— Били са привърженици на идеята за създаване на господстваща раса!

— За съжаление не е било само идея. Още не сте стигнали до най-лошото…

Фоли отново сведе глава към пожълтялата хартия.

Хората, с които влязохме в контакт, проявиха разбиране към доводите ни, но съвсем не бяха убедени в крайния резултат. Изминаха месеци, преди да бъдат взети окончателните решения. Отчаяно се нуждаехме от финансиране и морална подкрепа, а те бяха единствените, които можеха да ни я дадат. Живеехме в постоянен страх от засилващите се социалистически настроения в Англия, които проникваха сред интелигенцията като остро заразна болест. Ако социалистите научеха по някакъв начин за нашите намерения, положително щяха да ни преследват до гроб. Защото идеите ни бяха за тях не само ерес, но и нещо далеч по-лошо — възраждане на философията на техния смъртен враг — фашизма. За социалистите войната на идеи съвсем не беше завършила. Напротив, тя едва започваше. А ние, в случай че бъдем разкрити, несъмнено щяхме да бъдем идентифицирани с врага.

В крайна сметка получихме всичко необходимо от хората, които ни подкрепяха. Просто защото те прекалено много се страхуваха от разпространението на социалистическите идеи сред масите и създаването на такава политическа сила във Великобритания. Отпуснаха ни наистина всичко — включително средства и възможност за провеждане на операцията. Така успяхме да измъкнем изпод носа на Хитлер резултатите от многогодишната експериментална дейност на най-добрите германски учени.

Колко наивни сме били! Колко глупаво бяхме преценили, че най-напредналата в научно-техническо отношение нация в света по онова време ще позволи на разни налудничави шарлатани да провеждат безсмислени медицински експерименти! И такива експерименти е имало, разбира се, но те са били случайни и редки, плод на дегенерирали мозъци. Докато истинските мозъци са били заети да изследват тайните на живота, прекрояването на човешкия организъм по посока на максималното съвършенство.

Всички се оказахме доброволни жертви на следвоенната пропаганда. Кой, в крайна сметка, не би пожелал да се види в ролята на съвършен, след като вече функционира нормално?

Представата за рус, синеок и силен ариец може би действително е исторически мит, възроден от фантазията на един побъркан расист, но конкретната документация за генетично създаване на такъв мъж или жена съвсем не е мит. Тя съществува. Цветът е въпрос на избор, а съвършената физика може да бъде заложена в утробата. Всъщност, не в утробата, а още преди нея, дори преди зачатието… Първия от хората на бъдещето открихме в подземните бункери сред горите на Германия. Открихме го и го унищожихме. А после откраднахме документацията, за да го създадем наново в Англия.

Именно тогава започнахме да разбираме, че мечтата ни може да се превърне в ужасен кошмар.

Връщайки се назад в миналото, аз самият си давам сметка, че би трябвало да бъда сигурен в едно: посоката на нашите експерименти се покриваше толкова пълно с извратените възгледи на Хитлер, че без твърдо ръководство, с ясно очертани цели и задачи корабът ни неминуемо щеше да заседне в опасни подводни скали. Но всички бяхме млади, бяхме идеалисти, нямахме никакви съпротивителни сили срещу върхушката, която ни подкрепяше и контролираше. Нямахме свой изявен водач, не притежавахме нито способност, нито организация да се противопоставим на фанатизма на германците, които доведохме, бяхме безсилни пред задълбочеността на техните познания. Те бяха ни изпреварили с години, а може би и с десетилетия. Те бяха учителите, а ние — учениците. Дори още по-лошо — ние бяхме детска градина, приютила се в приземието на техния огромен университет.

Твърде скоро успяха да ни убедят, че трябва да следваме техния път, просто защото той е най-добрият. Да го следваме, въпреки моралните си скрупули. За изключително кратко време сториха същото и с хората, от които зависеше бъдещето на проекта. Вече нищо не струваше прекалено скъпо, вече нямаше невъзможни неща. Те обещаваха да превърнат в реалност една от най-съкровените мечти на човечеството.

Но на кого принадлежеше тази мечта? Какво всъщност представляваше тя? Много бързо се освободихме от илюзията, че искаме да отървем човека от собствените му слабости. С всяка изминала година ставаше все по-ясно, че се стремим към създаването на модел, който ще пасва точно на бъдещото общество — модел на човек, който ще бъде неспособен да взема решения. На практика други щяха да определят съществуванието му, при това далеч преди да се е родил.

Вече не ставаше въпрос за човека на бъдещето. Ние моделирахме гъвкавия и покорен човек, предварително програмиран за ролята, която ще играе в бъдещия живот. Имунизиран срещу всякакви заболявания, с желязно, генетично кодирано здраве. Започнахме да вярваме, че именно по този начин би го моделирал и Бог. Но забравяхме, че Бог има и винаги ще има на свое разположение неограничен брой комбинации, които му позволяват да създава неповторимост у всеки индивид. Докато ние, нещастните смъртни с ограничен ум и още по-ограничени възгледи, можем да създаваме единствено масова посредственост. Така, както на поточната линия се произвеждат автомобили. С известен избор на цвета и екстрите, но до каква степен?

Германците спечелиха войната. Не Световната, а нашата. Макар че от време на време се питах дали всъщност не са спечелили и онази, голямата война…

Ерих Хартрампф неизбежно се изкачи до поста на всепризнат водач и авторитет. Хората, които подкрепиха начинанието и съответно бяха посветени в тайната, искрено го считаха за гений. За Бог, който може да изпълни всяко тяхно желание. За тях той беше като хляб за гладния и живителна глътка вода за жадния. Защото всички без изключение бяха обладани от мечтата да подчинят света на своите виждания и своите разбирания. Един унифициран свят без дегенерати и недоволни, без паразити и индивидуалисти. Всички те, изхвърлени зад борда тихо и елегантно, без употреба на сила, която би довела до насилие и гражданска война. Изхвърлени тихо и внимателно, още преди първата искрица живот…

Но Хартрампф се нуждаеше от още много тухли за изграждането на този свят и не се поколеба да им го каже. Трябваше му експериментален материал. А Англия не разполагаше с концлагери, нямаше готови запаси от хора, които да бъдат използвани като морски свинчета. Затворите епизодично се съгласяваха да ни доставят по някой труп на обесен или разстрелян престъпник, но Хартрампф, а и всички ние, имахме нужда от живот, за да усъвършенстваме живота. И така станахме по-лоши от най-отвратителните убийци. Отменихме свещеното обещание на Бога за мир и покой, а на негово място поставихме вечен, но безсъзнателен живот. С единствената цел да доведем докрай зловещите си експерименти. Да, именно зловещи, вече бях започнал да си давам сметка за това.

Превърнали се в малка частица от армията, ние се радвахме на немалко предимства. Най-голямото от тях, разбира се, беше постоянният приток на младежи без оформен от семейство живот, далеч от всякакви роднини, от любопитни съседи и приятели. Младежи, които доброволно се присъединяват към голямото семейство на войската и удостоверяват с подписа си, че са готови да дадат живота си за Кралицата и Отечеството.

Започнахме с жертви на нещастни случаи, после Англия затъна в своите безкрайни малки войни и притокът на опитни зайчета постоянно нарастваше. Нашите подземни съоръжения се разширяваха все повече и повече, слизаха все по-надълбоко, по посока на ада. И все повече заприличваха на негов достоен заместител. С една-единствена разлика — адът пламти в алени пламъци, докато ние съществувахме в един ослепително бял свят, студен като труп.

Това е истината. Може би не цялата, тъй като към края вече не ме допускаха до заседанията, на които се вземаха важни решения, отнеха ми участието в най-отговорните експерименти. Но това, което зная и излагам тук, положително е достатъчно за негодуванието на всеки непредубеден читател. Кой би могъл да каже докъде са стигнали сега, в момента, в който четете всичко това? Аз не, тъй като ще съм мъртъв. Най-много се страхуват от евентуалното бягство на някого от обекта. Независимо дали той ще бъде член на изследователския екип, или пък на онзи, от който се подбират морските свинчета за експериментите. Това би било катастрофа, нещо като поднасяне на клечка кибрит към купа сено. В мечтите на всеки евгенист се крие и един кошмар. Но трябва да бъдете сигурен в едно — тази конспирация отдавна е прехвърлила границите на Великобритания. Хартрампф прекара доста години в Америка. Официалната версия е повече от банална — специализация в няколко психиатрични клиники. Но на практика е участвал в тайни правителствени проекти за трансплантиране на паранормални психически способности в предварително подбрани и внимателно селекционирани човешки същества. В продължение на немалък период от време той се занимаваше с концепцията „смесване на мозъци“, която, обяснена с прости думи, не означава нищо друго освен залагане на различни, взети от няколко индивида, умствени способности в съзнанието на един-единствен реципиент. Това ставаше по няколко начина, включително и чрез сложни мозъчни операции, решение за които вземаше единствено той. Неговите теории, разработки и крайни резултати ставаха достояние на хора от най-висшите еталони на властта, радваха се на сериозно внимание и безкрайно прецизен анализ. Казано най-общо, цялата ни дейност приличаше на дейността на един мощен централен компютър, който е биологически свързан с безброй терминали. Въпросът е чий мозък ще играе ролята на централния компютър и кои ще бъдат терминалите.

Тук трябва да отправя едно предупреждение. Вече не съм в състояние да посоча имената на хората, ангажирани в проекта АДАМ, но те с положителност трябва да се търсят сред имената на най-влиятелните личности в съвременния свят. Днес, в навечерието на двайсет и първия век, тази зловеща дейност не може да бъде ограничена в рамките на една страна, или дори на група страни. Тя положително се развива и разширява както в Англия и Америка, така и в много европейски страни, включително и в тези на Изток. Просто защото за хората, които упражняват реалната власт в света, границите не означават нищо. С течение на времето ще изчезне както политическото, така и идеологическото противопоставяне, издиганите в течение на десетилетия бариери и крепостни стени ще рухнат, надмощието няма да се свързва с военна сила. То ще бъде пряк резултат от генетичните промени на индивида, заложени далеч преди неговото зачатие. Онези, които управляват света — независимо дали се намират на Изток или на Запад — имат една и съща крайна цел. Тотален контрол над населението по възможно най-сигурния и най-изгодния в икономическо отношение начин. А проектът АДАМ е първата брънка от оковите, които скоро ще бъдат поставени на милиони човешки същества и които ще ги превърнат в слаби и безволеви индивиди, безропотно приемащи своята ограничена роля в света на бъдещето. Следователно, всичко, което решите да предприемете, трябва да бъде обмислено с изключително внимание. За тях вашият живот не струва пукната пара, интересуват се единствено от начина, по който биха могли да използват мозъка и тялото ви. По тази причина вземам мерки от собствения ми мозък да не остане абсолютно нищо. Не желая да се превърна в едно от онези същества в контейнерите, чиито усещания са свързани единствено със студа и отчаянието на едно мрачно съществувание, лишено от милостта на смъртта. Защото никога няма да забравя погледа на онези отрязани глави, които открихме с капитан Хедъридж в затънтените гори на Германия.

Може би вече е твърде късно. Може би цената, която платихме за бъдещето на своите деца, е техният живот. Когато мечтата на живота ти се превръща в кошмар, значи е настъпило времето да умреш. Сбогом, нека Бог ви помага. Не вярвам, че Той ще ми прости, но много скоро ще разбера.

Самюел Хейл

Фоли остави листовете върху масата, устата му беше здраво стисната.

— Вярвате ли на всичко това? — попита след известно време Саутби.

— Абсолютно.

— Какво възнамерявате да правите?

— Ще действам с изключително внимание.

— Искам да ви помогна. Само при мисълта, че използват войници за… — Полковникът млъкна, задавен от гняв и отвращение.

Фоли изпъна рамене и бавно раздвижи схванатите мускули на врата си. За пръв път в дългогодишната си кариера на полицай изпитваше толкова дълбока тревога, за пръв път се изправяше пред престъпление от такъв мащаб. Докъде са стигнали от 1945 година насам? Какви нови ужаси се крият в тайните им лаборатории? Колко на брой са тези лаборатории? Колко предварително програмирани „хора на бъдещето“ вече действат срещу нас, обикновените смъртни, слаби и уязвими? Неволно поклати глава. В израз на ужас, но не и на поражение.

— Нещата са много сериозни, полковник — промълви най-сетне той. — Прекалено сериозни, за да бъдат овладени от нас двамата. Те убиха една възрастна жена. Хладнокръвно и брутално. На практика с това е свързано и моето директно участие. В разследването на убийството. Но те ми го отнеха, при това с невероятна лекота. Кои са те, по дяволите? Тези? — Пръстът на Фоли се заби върху изповедта на Хейл. — Сигурен съм, че моето разследване беше прекратено от МИ-5, официалната агенция за сигурност на британското правителство. Кой, по дяволите, може да използва правомощията на МИ-5, нейните канали и всички останали приоритети? В случай че нещата се движат от самата „петица“, тогава става още по-страшно! Защото ще се окаже, че имаме държава в държавата! Ще се окаже, че сме изправени пред заговор с огромен мащаб и непредвидими последици. На кого да вярваме? По някакъв начин аз трябва да разложа всичко това на термини, с които мога да се справя, които са ми познати. Имам чувството, че попадам в ситуацията, в която бяха попаднали хората, решили да изкоренят франкмасонството сред полицейските служители — те така и не разбраха дали действията им имат ефект върху отделен индивид, или върху цялата организация. И останаха в това състояние, докато изведнъж откриха Третия закон на Нютон, и разбраха, че са унищожили собствената си кариера. За това сега ще се опитам да възприема всичко това в познати за себе си пропорции. В пропорциите на един, общо взето, умен и опитен полицай пред пенсия. Който трябва да реши дали си струва да замени спокойния и подреден живот с вероятността този живот да бъде прекратен внезапно, с дива бруталност. С това искам да кажа, че ние двамата с вас трябва да бъдем хиляда процента сигурни в хората, на които решим да покажем този документ. Хиляда процента сигурни дори в тези, на които само намекнем за съществуването на изповедта на Самюел Хейл! Сигурен съм, че искам да разкрия тази конспирация. Зная, че и вие го искате. Но покажете ми как! При мисълта, че използват ранени и болни войници за своите дяволски опити, аз се чувствам така, както и вие, полковник! Всичко това твърде много се приближава до моите собствени кошмари: Корея, петдесетте години, свит съм в плитък окоп и чувам свистенето на приближаващия се снаряд… После експлозия, детонация… Изпълзявам до ръба на кратера. Там, където допреди секунда беше пълно с живи хора, с мои другари по съдба, вече няма нищо. Нищо, разбирате ли? Те са се изпарили. Стоя и гледам, все по-силно ме обзема чувството, че и аз съм един от тях, обречен да блуждая, докато отново открия собственото си тяло. Ужасно усещане, което цял живот ме преследва. Избегнал смъртта като по чудо, аз се чувствах най-самотния човек на света. Затова прекрасно разбирам това, което е изпитвал Самюел Хейл… — Млъкна за миг, опразни чашата си и внимателно я постави върху масата. — Работата е там, че те по всяка вероятност са пипнали и един мой приятел. Казва се Найджъл Люин, по професия репортер. Според мен е знаел доста повече от нас, преди прочитането на този документ, разбира се… — Фоли бръкна в джоба си и извади писмото на Люин: — Ето, погледнете…

Саутби мълчаливо прочете написаното, после вдигна пясъчнорусите си вежди и му върна писмото. Размърда се, болката го накара да се намръщи.

— Имаме работа с изключително влиятелни хора, а може би и с цяла организация. В това няма никакво съмнение. Техният призрачен свят е успял да оцелее през годините, днес вече се развива и укрепва. Те са безскрупулни и решителни, ум също не им липсва. Еленър Хейл е знаела прекалено много, мога да приема, че са решили да рискуват и да й затворят устата. Все пак версията за възрастна жена, която пада по стълбите и намира смъртта си, положително е приемлива за всички. Но убийството на един репортер е нещо различно, не ги виждам да се ангажират толкова грубо… Това вече не е затваряне на уста, а брутален юмрук в зъбите. Не е в техния стил, нали?

— Защо да не рискуват още веднъж? В забравени от бога тресавища като тези в района на Дартмур постоянно изчезват хора… И те прекрасно го знаят. Съвсем наскоро научих, че Люин има известни проблеми с дрогите. Съвсем невинни стимулатори, но аз зная как се оформят подобни случаи. Достатъчно е да подхвърлиш думичката „наркотици“ на преуморения съдебен лекар и той вече е написал официалното си становище във формуляра на смъртния акт. Нямаш време дори да обясниш за какво става въпрос… А аз съм глупак, тъй като отдавна би трябвало да усетя присъствието на тези стимулатори! Тогава положително щях да действам по друг начин и нямаше да го оставя сам сутринта. Всъщност, вчера сутринта… Господи! — Фоли горчиво поклати глава: — Като бял ден ми беше ясно, че се готви да се набута между шамарите! Много го бива в тези неща!

Саутби довърши питието в чашата си и бавно стана на крака.

— Ще ми простите за израза, но изглеждате абсолютна развалина — отбеляза той. — За това ви предлагам да се опънете на този диван тук и да се опитате да подремнете. А после ще решите какво трябва да се предприеме. В това състояние на изтощение едва ли можете да бъдете полезен на своя приятел…

Фоли го погледна с благодарност и бавно кимна с глава.

— Не мога да изпратя хората си посред нощ в онези тресавища — рече той. — А честно казано не вярвам, че ще съумея да убедя началниците си за подобна акция. Трудно ще повярват, че Люин е замесен в нещо важно. По-скоро ще приемат, че се е покрил, за да не му се пречи на поредното журналистическо разследване. Вече е вършил подобни неща, а полицаите трудно забравят човек, които веднъж вече им е губил времето… За да получа разрешение за официално издирване, ще трябва да имам свидетел, който да потвърди, че го е видял на път за Дартмур в обезпокоително състояние на духа. Или пък да предложа своя хипотеза за наличието на престъпление. Нямам нито едното, нито другото. Признанията на един самоубиец не могат да бъдат доказателства. Дори обратното — те положително ще бъдат изтълкувани по начин, който ще забави или отмени напълно всякакви акции от страна на официалната власт. Младият Найджъл трябва да бъде в неизвестност доста по-дълго, отколкото е бил преди, за да успеем да размърдаме екипите за издирване на изчезнали лица. Страхувам се, че ще се наложи да върша всичко сам… — Хвърли поглед към неподвижния крак на Саутби и добави: — Не ви виждам да бродите из тресавищата на Дартмур…

— Което не означава, че съм съвсем безпомощен — тръсна глава полковникът, после млъкна и се замисли. — Как се казваше онзи офицер, които е ръководил акцията в Германия заедно с Хейл?

— Хедъридж. Капитан. Не се споменава малкото му име.

— Мога да го издиря в архивата на министерството. По онова време във войската не е имало кой знае колко командоси. Хейл го описва като млад човек. По време на война капитански чин са получавали младежи на двайсет и две-три години. Днес ще е надхвърлил шейсетте, ако все още е жив, разбира се. Но при всички случаи името му ще фигурира в архивите… Ако успеем да го накараме да говори, дори и неофициално, това би означавало не само отправна точка, но и преки свидетелски показания на цялата история, описана от Хейл… Убеден съм, че с негова помощ вече ще можем да се обърнем към съответните хора… При това дяволски надеждни хора!

— Дали ще иска да даде показания, в случай че е жив?

— Той е бил свидетел на началото. Бих казал, че ще се съгласи, особено ако му се покаже и краят… Та нали и той е бил войник, дявол да го вземе!

— Все още не сме стигнали края… Признавам, че дори не искам да си представя какво още може да крият от нас, обикновените смъртни!

— Нямаме избор. Единствената ни надежда е да убедим хората в истината…

— Хората отказват да повярват в неприятната истина и кошмарната действителност, полковник. Можете да приемете думата ми на полицейски офицер с трийсетгодишен опит… Има ли начин да направите справката си преди понеделник?

— Изключено. Уикендите са неприкосновени. Приемат се поръчки само от Даунинг стрийт.

Фоли си спомни за Мейбъри и на лицето му се появи иронична усмивка.

— Сигурен ли е телефонът ви?

— Съвсем обикновен телефон. Имам шифровъчно устройство, което използвам само в определени случаи. Незаконно, просто защото не е регистрирано. Срещу неизвестни нам шпиони. Терористите не ги броим, тъй като те не се занимават с подслушване. Освен това е доста трудно да проникнеш в системата и да знаеш какво търсиш… Независимо от това, което показват филмите… Ако някой е решил да чуе какво си приказваме, той ще използва насочени микрофони или пък ще организира един фалшив обир, за да си монтира буболечките. Не се безпокойте — това място редовно се проверява за наличието на електронна апаратура, включително коридорите и стълбището. Включен съм в екипа, който отговаря за операциите в Северна Ирландия, и по тази причина се ползвам с някои привилегии. Съседите също са проверени, макар че едва ли се досещат за това. Какво мислите да правите?

— По-добре да не знаете.

— Тогава ще ида да си легна — кимна Саутби.

Фоли вдигна слушалката и набра няколко цифри.

— Знаех си, че сте вие — пропя сочен тенор насреща. — Здравейте, старши инспектор.

Гласът на Мейбъри беше свеж, без следа от сънливост.

— Умен сте и това ви спасява — отдаде му дължимото Фоли. — Защо не спите?

— „Чакам да се обадиш, скъпа“ — отвърна му гласът на Хъмфри Богарт. — До какво се докопахте?

— Нали решихте да се оттеглите?

— Наистина — въздъхна Мейбъри.

— Но не можете да заспите…

— Това е проклятието на гениите, мило момче.

— Тогава станете пак гений. Офицер командос. Казва се Хедъридж. Може би е жив, може би е мъртъв. Последното ми доказателство, че е жив, датира от 1945 година, ръководил е секретна мисия на територията на Германия.

— Че каква друга може да бъде? — презрително изсумтя Мейбъри. — Страхотна информация, няма що! И това ли е всичко? Никакви имена, адреси?

— Нищо.

До ушите на Фоли долетя лекото почукване на клавиши.

— Какво правите? — полюбопитства той.

— Нещо почти законно — пропя Мейбъри. — Става въпрос за проникването ми, а не за съдържанието… Списъци на армейския личен състав, официално публикувани след края на войната. Искам да ви спестя време. Добре че името не е от най-често срещаните… Господи, къде съм го чувал?

— На мен не ми говори абсолютно нищо.

— Аха, сетих се — по телевизията. Сигурен съм!

— Просветете и мен, моля.

— Как не, това за мен е истински празник!

— Вървете по дяволите!

— Разбира се.

— Какво?

— Никога ли не гледате на екрана умните мъже, за които гласувате? О, всъщност забравих, че нашите полицаи трябва да бъдат аполитични… В Камарата на представителите има депутат на име Хедъридж. Старомоден тори, от онези, които седят най-отзад и никога не се изказват… Опозиция дори в собствената си партия, никакви шансове да седне на първия чии.

— Възраст?

— Много дърт. Е, да кажем, че е по-възрастен от вас… Но кукуряк. Гледах го, като действа. Здрав като бик. Ако искате, мога да му поогледам досието…

— Няма да е толкова лесно.

— Все още се съмнявате в моята гениалност?

— Не. Искам да кажа, че той… капитан Хедъридж, по всяка вероятност живее самотно бог знае къде… Твърде вероятно след всичко, на което е бил свидетел. Едва ли е станал депутат…

— Защо? Защото така е живяла и умряла Еленър Хейл?

— Защото ако аз бях видял това, което е видял капитан Хедъридж, положително бих изгубил желание да контактувам със себеподобните си, при това за продължително време… — Фоли чуваше бързото потракване на клавиатурата. — Ама вие слушате ли какво ви говоря?

— Да. И за цял живот запомням блестящите ви прозрения. Но на практика нещата се развиват и по друг начин. Някои хора наистина бягат вдън гори тилилейски от преживения ужас, докато други предпочитат да се наврат направо в огнените му пламъци! Реакцията е абсолютно идентична, само знаците са различни. Вземете например нас двамата. Аз правя всичко възможно да се измъкна от тая история, а вие ще си счупите врата да се натикате колкото е възможно по-навътре! Каква е разликата между героя и страхливеца? Единият е сбъркал посоката. Ще познаете ли кой?

— Какво правите? — нетърпеливо попита Фоли. — Проверявате списъците?

— Правя се на герой! — остро отвърна Мейбъри. — И ще се справя без подробните ви разпити по открита линия! Забравете за списъците. Онези там или са мъртви, или не отговарят на описанието. Нашият Дики е бил хусар. Страхотна униформа. И той е сбъркал посоката: получил е орден за храброст.

— Кога?

— През 45-а. Успял да се вреди малко преди да хлопнат кепенците…

Фоли мълчеше.

— Звънците ли дрънчат, старши инспектор?

— Някаква информация за характера на акцията, донесла му тази награда? Или за мястото, на което е била проведена?

— Било е нещо важно за успеха на настъпателните операции на Съюзниците, извършено отвъд фронтовата линия. Което би могло да го постави в категорията на…

— Командосите! — изръмжа Фоли.

— Значи можете да си легнете доволен. Получихте това, което искахте.

— Искам жив човек. По всяка вероятност пречупен от това, което е видял. Готов да разкаже всичко, когато разбере цялата истина. Аз вече разполагам с голяма част от нея. Лежи тук, пред очите ми, в писмена форма. Толкова е ужасна, че ако можехте да я видите, положително бихте изгубили проклетото си чувство за хумор! Не, за бога! Член на Камарата е последният човек на света, който ми трябва! Никога няма да отвори уста, тъй като това ще му коства кариерата!

Мейбъри не обърна никакво внимание на думите му и започна да нарежда с равен, делови глас:

— Имайки предвид парламентарното му поведение, Хедъридж едва ли е от хората, които държат със зъби и нокти на политическата си кариера. Обича каузите и е готов да си заложи главата за тях. Широко известен с неподчинението си на общата партийна стратегия, но въпреки това е оцелял. И това го прави по-особен. От претрупания с работа отдел „Параноици“ на моята фирма ви отправят следния съвет: ако възнамерявате да установите контакт с този човек, направете го максимално далеч от двореца Уестминстър! Това място е последната крепост на Системата, а тя, подобно на човешкия организъм, разполага с доста ефективни защитни механизми.

— Аз съм един от тези механизми.

— Не, не сте. Вие сте офицер в полицията, вие защитавате правата на „почтените“ граждани. Това го пише в устава ви, това е вашият свят. А той няма абсолютно нищо общо със света, за който говоря в момента. Вие оприличавате неговите обитатели с „особняци“ и „обзети от чувство за секретност параноици“, страничен наблюдател би казал, че става въпрос за укротени и дори безвредни човечета. Но това съвсем не е така, Питър Фоли. Те се ползват от могъщи протекции. Те стават убийци в момента, в който им заповядат това. Повярвайте ми, чувствам се наистина като муха на стената!

— Разбирам.

— А Саутби?

— Прочел е всичко, което прочетох и аз. Преди мен.

— И е на ваша страна?

— Да.

Мейбъри се поколеба, после попита:

— Цялата истина ли знаете?

— Зная я такава, каквато е била в началото.

— И която ще съществува, докато свят светува, амин! Така ли?

— Надявам се да не е така — отвърна Фоли.

— По-лоша, отколкото я мислехме, а?

— По-лоша дори от най-ужасните ни кошмари!

Потракването на клавиатурата замря.

— На какво се натъкнахте, Мейбъри?

— Скъпо момче, в момента любопитството се бори с вродения ми страх…

— Кой ще победи?

До слуха на Фоли достигна тежката въздишка на лазерен принтер, миг по-късно Мейбъри попита:

— Да сте чували за клуб „Уили“?

— Вие какво, майтап ли си правите?

— Уили като името на Уили Нелсън, кънтри певица… Клубът всъщност е кръстен на него. Всяка събота си правят купон… А днес е събота, момчето ми. Ще бъда там от обед докъм четири и половина…

— Адрес?

Мейбъри го продиктува.

— Ще бъда там — обеща Фоли.

— Ще ви чакам… О, и още нещо, старши инспекторе — елате в нормалното си облекло. Островърхите ботуши с високи токове и шпори отдавна са забравени!

Нещо прещрака и в слушалката прозвуча сигналът за свободно.

Фоли бавно затвори.

От прага надникна Саутби. Беше облякъл халат, подмишница стискаше възглавница и сгънато одеяло.

— Научихте ли нещо?

— Ричард Хедъридж, възрастта му отговаря напълно. Награден с медал за храброст през четирийсет и пета за някаква секретна задача в тила на врага. Член на Парламента, разбира се, консерватор… Някак не мога да го вържа с предварителните си представи…

— Но ви спестява продължително издирване, особено ако се окаже капитанът, за когото споменава Хейл… Никога не съм чувал за него, но аз по принцип бягам от депутатите като от чума… Стигат ми и любимите министри в МО, благодаря! — По лицето на полковника се плъзна сянка на съмнение, бастунът му се насочи към ръкописа на Хейл върху масата: — Но след като този човек е в Парламента и приемем, че разполага с търсената от нас информация, нещата положително се усложняват. Той е бил купен или пък са му затворили устата със Закона за държавната тайна. А най-вероятно и двете…

— И аз си помислих за същото.

— Но въпреки всичко ще го потърсим, така ли?

— Нима имаме друг избор?

— Имаме — усмихна се мрачно Саутби. — Да обърнем гръб на всичко и да го оставим в ръцете на историята. Докато все още можем…

Фоли взе одеялото и възглавницата от ръцете му.

— Бихте ли сторили това, полковник?

— Страхувам се, че отдавна съм прехвърлил възрастта на бягствата, приятелю — поклати глава Саутби. — Извинявам се, но ще трябва сам да постелете леглото…

— Толкова съм изтощен, че съм готов да легна и на голия под.

Стенният часовник в блестяща кутия от месинг издаде напевен звук. Фоли го погледна, изпусна една сподавена ругатня и се изтегна на дивана, като преди това не забрави да окачи сакото си на облегалката на близкия стол.

— Полковник — обади се той, — вие имате по-голям опит в тези среди… Къде бих могъл да открия един депутат през почивните дни?

— Положително няма да го откриете в двореца Уестминстър — леко се усмихна Саутби. — По всяка вероятност има жилище някъде из Лондон или пътува в провинцията. Оставете Хедъридж на мен, зная как да го открия. Не се безпокойте, ще действам с изключително внимание.

После изгаси лампата и затвори вратата. Бледата светлина на настъпващото утро очерта студената си рамка около краищата на тежките завеси от зелено кадифе.

Фоли затвори очи, глух за бодрото чуруликане на птиците зад прозореца. В съзнанието му се появи ужасно видение: отрязана човешка глава, в очите на която се чете безмълвен ужас. Те са го направили възможно, прошепна в ухото му Самюел Хейл. А старши криминален инспектор Питър Фоли разбра, че вече никога няма да сънува своя дългогодишен кошмар от окопите в Корея.

Тринайсета глава

Джейн Хейвършам изтича обратно към прожекторите на хеликоптера. Беше притиснала глава до гърдите си, дългата й руса коса се вееше от вихрушката на витлата.

Шоу й помогна да се качи и затръшна вратичката, грохотът стана почти поносим.

— Празно е. Вратите са заключени. Всичко е тъмно, кола няма. Изпреварихме ги.

— Ако изобщо имат намерение да идват! — сърдито изръмжа Питърс, вторият агент.

— Вече се разсъмва — обърна се към пилота Джейн. — Искам да прелетим над околността.

— В какъв радиус?

— Горе-долу толкова, колкото може да извърви за една нощ офицер от морската пехота…

— Шегувате ли се? — вдигна глава пилотът.

— Говоря напълно сериозно.

— Минималното разстояние по време на учение е шейсет километра за двайсет часа — намеси се Шоу. — По планински терен, с раница от трийсет килограма на гърба.

— Казвате го съвсем професионално — погледна го Джейн.

— И е така — кимна агентът. — Той е в специалните части, нали?

Тя кимна с глава, избягвайки обвинителния му поглед.

— По-скоро е бил… Оцелял като по чудо след специална мисия в Южна Джорджия в началото на Фолклендската война. Подразделението му попаднало в снежна буря, хеликоптерът, изпратен да ги вдигне, претърпял катастрофа. Знаем, че само той е останал жив, след което е бил докаран някъде из тези места. В нещо като експериментална клиника…

— Трябваше да ни кажете с кого си имаме работа.

— Съгласна съм. Но на мен никой не ми каза, че вашата фирма взема участие в операцията, а Моравец не е знаел за службата му в морската пехота.

— Стига приказки! — прекъсна ги намръщеният Питърс. — Тук сме, за да приберем Джо Нелсън, при това жив и здрав. Да си вършим работата, и толкоз!

— Оставаме тук, госпожице — твърдо изрече Шоу.

— В никакъв случай!

— Оставаме — подкрепи го и Питърс.

— Нямаме никакво намерение да го закачаме — погледна я право в очите Шоу. — Ако мислите, че можете да го убедите, направете го. Това ще бъде добре и за Нелсън. Ако наистина е от морската пехота, това ще е добре за нас. Ще останем тук в засада. Разбрахте ли?

— Не ми остава друг избор.

— Такъв беше изборът и на Джо Нелсън, госпожице.

Двамата скочиха от хеликоптера и се стопиха в мрака.

Пилотът се обърна назад и въпросително я погледна.

— Не беше в добра форма — поясни Джейн. Но го движеше силата на ужаса, добави мислено тя. — Вземете за отправна точка фермата, аз ще ви кажа докъде да стигнете…

Пилотът само се усмихна.

— Не зная колко далеч е избягал! — сопна му се Джейн.

— Добре, но ще трябва да внимаваме за горивото — кимна човекът и издърпа лостовете.

Машината бавно започна да набира височина.

В същия момент ги заля ослепителна светлина, пилотът инстинктивно прикри с ръка очите си, хеликоптерът се залюля, витлата засвистяха в опасна близост с повърхността на земята, от която се надигна прашна вихрушка.

— Трябва да се приземя! — изкрещя той и върна ръчката на газта. Машината тежко се стовари обратно на земята, витлата пронизително завиха.

От мрака изскочиха тромави фигури в бойно облекло и бързо обградиха летателния апарат. В ръцете си стискаха автомати, лицата им бяха изпомацани със защитна боя.

Зад веригата се изправиха двама души. Единият беше старши полицейски офицер, а другият — цивилен. Главата му беше извърната настрана от прашната вихрушка.

Във въздуха се разнесе остра команда, очевидно произнесена през рупор.

— Напуснете машината един по един и легнете по очи на земята! Незабавно!

Джейн зърна фигурите на Питърс и Шоу, обградени от войници. Лицето на Питърс беше окървавено, носът му се беше превърнал в безформена пихтия, очите му гневно проблясваха. Шоу изглеждаше примирен.

— Хайде, слизаме! — заповяда пилотът и бавно започна да разкопчава предпазните си колани. — Не се противете и вършете това, което искат. Изглежда намеренията им са сериозни.

Джейн излезе първа.

— На земята! — изрева рупорът. — Веднага!

Тя бавно коленичи върху меката почва.

— Забравете за дрехите — прошепна пилотът и силно я тласна напред.

Войниците ги заобиколиха.

— Всичко е наред! — изкрещя пилотът.

От веригата се отделиха четирима и ги дръпнаха далеч един от друг. Джейн ахна, когато краката й бяха разтворени от тежък ботуш, а груба ръка пробяга по вътрешната част на бедрата й. После същата ръка опипа и останалата част от тялото й.

— Чисто! — излая войникът.

— Той също! — обади се друг.

— На крака! — заповяда рупорът. — По-бързо!

Джейн се изправи, руменината на лицето й се виждаше добре на светлината на прожекторите.

— Аз съм официално акредитирана журналистка! — извика тя по посока на металическия глас. — Имам право да… — Изведнъж изохка и се преви на две след грубо блъскане в гърба.

— Без приказки! — изръмжа войникът зад нея.

— Копеле нещастно! — извика тя, а насреща й зина широка усмивка.

— По-добре млъкнете — посъветва я пилотът.

Към тях пристъпи полицейският офицер, цивилният остана извън кръга на прожекторите. Извади написан на машина лист хартия и започна да чете:

— Арестувани сте по силата на Закона за държавната тайна и…

— Искам адвокат, при това незабавно! — гневно го прекъсна Джейн.

— На основание Закона за борба с тероризма временно сте лишени от граждански права.

— Вие сте луд! Никой от нас не е терорист! Опитвах се да ви кажа, че съм официално акредитирана журналистка и телевизионен продуцент! Имам пълното право да разследвам всякакви…

— Към обвиненията срещу вас се прибавя и умишлено подпомагане на известен терорист от Ирландската републиканска армия. Вие сте му предоставили поверителна информация за секретен обект на Министерството на отбраната с пълното съзнание, че тази информация ще бъде използвана за незаконно проникване в споменатия обект. Целта на горната терористична акция е кражба на експериментални субстанции, които представляват заплаха за човешкия живот. По тази причина ще бъдете задържана под стража без право на адвокатска защита до края на провежданото в момента следствие.

— Махнете този хеликоптер! — излая цивилният, все така изправен извън светлината на прожекторите.

— Не мога да повярвам! — прошепна Джейн и си изпроси нов удар между лопатките.

— Разчистете района! — долетя следващата заповед.

Отведоха я встрани, цивилният бавно пристъпи към нея.

— Той не е с вас, къде е?

— Кой? — вдигна глава тя. — Искам да зная за кого говорите! Кой е той?

— Не ставайте глупава. Отлично знаете, че имам предвид Даниел Хейл! От няколко месеца знаем, че е преминал на страната на ИРА. И очаквахме да направи опит за проникване в центъра за изпитания на биологически оръжия, който се намира в този район. Всичко беше въпрос на време. Баща му ръководеше този център години наред! Типично за ИРА, те винаги си въобразяват, че другите са тъпи колкото тях!

Джейн се закова на място, без да обръща внимание на новия удар в гърба.

— Прикриване, а? Красиво и славно, добре обмислено прикриване! Но няма да успеете! Истината все някога ще излезе наяве!

— Истината се гради от факти! — пристъпи още по-близо до нея цивилният. В хладните му очи се появи нещо като усмивка. — А с какви факти разполагате вие? С някакви сензационни глупости, годни единствено за мръсните вестничета! Забравете всичко и животът веднага ще ви се стори по-лесен!

Мъжът й обърна гръб и се отдалечи.

Джейн остана на място, в съзнанието й с кристална яснота звъннаха думите на Адам: „Еленър Хейл умря гневна и уплашена. Почувствах страха й — това беше страх от мощта. От тайна и неограничена мощ“.

Едва сега разбра всичко, едва сега си даде сметка за безразличието им към нейните заплахи. Те притежаваха тази неограничена мощ и нищо не можеше да ги разтревожи. Отчаяно и се прииска да разбере къде лежат нейните корени.

— Почакайте! — извика тя. — Аз познавах Даниел и това положително ви е известно. Нали знаете всичко? Искам да ми кажете кой е той!

— Човек, когото спасихме — сви рамене цивилният.

— И задържахте на свое разположение, нали?

— Реално погледнато, той беше мъртъв.

— А дарбата му да вижда бъдещето? Тя ваша заслуга, нали?

— Предчувствието за определени събития в бъдещето съществува у всеки от нас, нима сте забравили за доброто старо „шесто чувство“? В някои субекти това чувство остава доста изострено, въпреки столетията на генетични промени. И така, макар и изключително рядко, хората се сблъскват с истинските ясновидци, които трябва да пролеят доста пот, преди да бъдат различени от армията шарлатани. Успеете ли да изолирате гените носители, вече получавате теоретическа възможност да прехвърлите уникалните способности на оракула върху множество обикновени субекти. И да ги използвате според обстоятелствата — от жива система за ранно предупреждение срещу ракетно нападение до дарбата на обикновения пехотинец, който усеща навреме засадата на бойното поле. Работата ни в тази насока продължава.

— За вас той е само експеримент, така ли?

— Не е така. Той е много повече.

— Откъде разбрахте за нашето пристигане? — любопитно го изгледа Джейн.

— Беше неизбежно. Знаехме, че той ще се върне. Въпросът беше кога. И, естествено, какви са пораженията от бягството му… Държим Ретмур Фарм под наблюдение още от нещастието, което сполетя госпожа Хейл.

— Поражения? Върху кого? Върху него самия?

Човекът се спря, извърна глава към войниците и кратко им нареди:

— Почакайте тук.

После дръпна Джейн настрана.

— Поражения върху бъдещето — тихо, но ясно прошепна той. — Не очаквам да ме разберете, но това е истината.

— Значи за вас бъдещето се превъплъщава в това странно и объркано същество? Той е вашият модел за новия човек?

— Само част от него. Сравнително малка, но жизненоважна част. Някой ден вие, а и всички жители на земята, ще бъдете благодарни за това, на което сме отдали силите и живота си. За успехите, които сме постигнали, за тези, които ни предстои да постигнем. — Ръката му гневно се протегна напред, към бавно отстъпващия мрак над тресавищата: — Този свят наоколо е болен! Човечеството е заплашено от всичко, което създаваме — от замърсяването на околната среда, през вроденото ни късогледство до нежеланието ни да изкореним епидемиите просто защото моралът ни е в боклука при всичко останало! Никой няма сили да извика „стига!“.

— С изключение на вас, така ли? Които и да сте вие?

— Да, с изключение на нас.

— Но кой ви дава това право?

— Вие наистина нищо не разбирате — тъжно се усмихна мъжът. — Всички ние имаме това право. Не, по-скоро тази отговорност. Животът е заложен във всеки от нас, следователно всеки от нас е длъжен да го предпазва от унищожение. Или от израждане, което е още по-лошо. Генните механизми на човека вече започват да се израждат. Бавно, но сигурно, вървим обратно към първобитното си състояние. Темповете на израждането са такива, че хората с генетични увреждания, зависещи изцяло от медицинска помощ, ще се увеличават средно с осем процента за всяко следващо столетие. Което означава, че след шестстотин години — един незначителен период на фона на многохилядната човешка история, по-голямата част от населението на Земята ще бъде носител на сериозни генетични увреждания. Причина за това са собствените ни действия. Ние се саморазрушаваме. Единственото противодействие на този процес е преднамерената генетична намеса. Възстановяване на човешкия вид, връщане на възможно най-чистата му форма.

Тя вдигна глава и се взря в чертите на лицето му, все още неясни в бавно отстъпващата нощ.

— Значи сте решили да заместите Бога!

— Бог не е над нас, Бог е пред нас. Ако Той действително съществува, значи и ние действително сме Негови творения. Което означава, че обладаваме Неговите способности и нищо не може да ограничи опитите ни да усъвършенстваме своето тяло и дух. А тялото и духът могат да се моделират, приспособяват, разширяват. Това вече е доказан научен факт. Защо иначе биха ни оставили да експериментираме? Нима имаме друг избор? Нима трябва да се удавим заедно с потъващия кораб, само защото водата е враждебна за човека среда, а плуването — нещо, което трябва да бъде усвоено по изкуствен начин, и следователно погрешно? Волята за оцеляване е всемогъща. А ние сме тези, които осигуряваме оцеляването на човечеството. Нима не сте забелязали как природата се грижи сама за себе си? Чрез промяна и адаптация, чрез различни защитни действия срещу вредното въздействие на човека…

— Но ние имаме право на избор! — избухна Джейн. — Всички, без изключение! Сами трябва да изберем какво да променим у себе си, у своите деца и внуци! А не да чакаме това да стори някакъв ограничен елит!

— И как предлагате да стане това? Чрез референдум, чрез свободни демократични дебати? Вероятно ще продължаваме да спорим и в деня на Страшния съд!

— И по тази причина сте решили да изберете вместо нас, така ли?

— Изборът вече е направен — отсече мъжът и направи знак на войниците: — Отведете я!

— Почакайте малко, мътните да ви вземат! Вие проповядвате създаването на една висша човешка раса. Но как ще извършите подбора си? Чрез масова профилактика и безмилостно отстраняване на всички, имали нещастието да се родят с генетични увреждания? А как ще се оправите с нас, преходното поколение? С хората, които не сте програмирали?

— Никак. Ще оцелеят само най-годните, останалите ще изчезнат. Принципът на еволюцията и естествения подбор…

— Но този подбор няма да е естествен, след като вие го насочвате! Нима не виждате това? Нямате право да променяте живота! Нямате право! — Виковете й не оказаха никакво въздействие. Мъжът й обърна гръб и започна да се отдалечава. Безразличието му беше ужасно.

Джоузеф Нелсън знаеше, че животът му се крепи на същото острие, върху което опасно се полюшваха последните проблясъци от разум на неговия похитител. Шофираше бавно и внимателно, сякаш на арматурното табло се поклащаше граната с издърпан наполовина предпазител. Беше свалил страничното стъкло, тъй като вонята от предсмъртните изпражнения на Мичъл беше непоносима. Тя не отслабваше дори след като лудият зад гърба му беше изхвърлил трупа на един от завоите.

Ото Фашер с мъка се задържаше в реалността. Колата все по-често се разтапяше в небитието, а на нейно място се появяваше летателен апарат с непозната конструкция. Той беше вътре, очите му опипваха всичко. Апаратът нямаше криле, шумът от моторите пробиваше главата му като свредел. Искаше да извика за помощ. Да я получи от когото и да е. От Бог. От мъртвата си майка. Дори от този schwartzer. Но негърът го нямаше в странната машина. Вътрешността й беше запълнена от мъже с дебело подплатени униформи, в ръцете им имаше автоматично оръжие от непознат за Фашер тип. Те го гледаха малко начумерено, но в погледите им личеше респект и другарско чувство. Той обаче не познаваше никого.

От устата му се изтръгна пронизителен вик.

— Спокойно — обади се Нелсън. — Слънцето скоро ще изгрее, а ние вече почти пристигнахме. Знаеш ли къде точно искаш да идеш?

— У дома — обади се отзад един по-плътен и напълно непознат глас.

Кръвта на Нелсън застина в жилите му.

— Вече не е далеч — продължи гласът. — Ти не беше ли един от онези, които ме измъкнаха от станцията?

Нелсън гледаше право пред себе си, нямаше сили нито да се обърне назад, нито да погледне в огледалцето.

— Кажи де!

Сега, помисли си Нелсън. Ако имаш намерение да останеш жив, трябва да направиш нещо сега. Защото той пропадна.

С крайчеца на окото си видя, че фигурата на човека зад него се облегна на предната седалка, ръцете й обгърнаха облегалката, главата доволно се отпусна.

Но защо покри някъде проклетия пищов? Защото това не е той. Вече се е превърнал в някой друг. Напълно откачен шизофреник, господи! Сега, действай сега! Друг шанс няма да имаш!

Пръстите му небрежно натиснаха бутона за откопчаване на предпазните колани, ръката му се стегна върху волана.

— Не бях — отвърна на въпроса той. — Там бяха други хора…

Кракът му рязко натисна спирачката, едновременно с това лявата му ръка нави волана, а дясната, свита в тежък юмрук, светкавично се стрелна към беззащитно оголеното слепоочие.

Гневът на Нелсън беше страшен. Ръцете му сграбчиха замаяния похитител, главата му нанесе страхотен удар в основата на носа. Последваха го две къси, но тежки крошета, просто за сигурност. После чернокожият агент изскочи на пътя и измъкна след себе си вече неподвижната фигура. Помъкна я към крайпътните храсталаци, като продължаваше да я засипва с ритници.

— Ето ти любимия Дартмур, мръснико! — изрева той, нанесе един последен удар на неподвижното тяло и го натика в канавката. После се върна в колата, откри пистолета на задната седалка и го повдигна за предпазителя на спусъка с помощта на химикалката си. Отнесе го при похитителя и го пусна в тревата до него.

След това седна зад волана и рязко потегли. Слънцето вече позлатяваше хоризонта. Беше запомнил последната телефонна кабина, край която бяха минали, обърна колата и подкара натам. Предстояха му два телефонни разговора — доклад на Виктория и анонимно обаждане в местната полиция. Направо му стана лошо, като си представи колко път го чака обратно до Лондон. Страшно много му се искаше да се отбие в първия мотел и да легне да се наспи. Но Мичъл имаше съпруга, която трябва да бъде уведомена за нещастието. Кръвта му отново кипна. Трябваше да убие това побъркано копеле! В ушите му отново прозвуча странно промененият глас, който казваше: У дома. Потръпна от ужас и натисна педала докрай. Колата фучеше по пустото шосе, от двете му страни се простираха мрачни тресавища, от които се издигаше бледата пелена на утринната мъгла. Трябваха му къщи, трябваше му големият град, за да дойде на себе си! Това място е подходящо единствено за откачени! И твърде много му напомняше за страшните, изпълнени с призраци истории, които разказваше майка му там, в далечната Ямайка… Стисна зъби и продължи пътя си към живите хора…

— Хайде, Дани-бой — изръмжа единият от тях и тежкият ботуш потъна в ребрата му. За първи път, а може би за хиляда и първи… Вече не знаеше и не се интересуваше. Тялото му беше станало напълно безчувствено, мозъкът отдавна беше изключил действието на нервните възли. Борба за живот, рече си той. Тялото пуска в ход собствените си защитни механизми, за да запази разума. Обзе го радостна еуфория, на устните му заигра усмивка.

— Смешно ли ти е, гадно английско копеле? — изръмжа мъжът и ботушът му отново влезе в действие.

— Достатъчно — обади се брадатият. — Остави малко работа и на палача…

Значи това е. Мъченията приключиха, очаква го избавлението. Е, имаше достатъчно време да се подготви, все пак бяха проявили някаква милост.

Милост ли? Нима е достоен да получи милост? Нима Бог приема неговата кауза за по-справедлива? Да. Те не се интересуват от Бога, въпреки лицемерната им вярност към Рим. Той беше повече католик от тях, беше по-близо до Бога във всяко едно отношение. За тях Бог не е нищо повече от допълнително оръдие за терор. Те са касапи на собствения си народ, готови да го продадат на всеки, който им подаде подходящ сатър. Проклети да са!

— Я ни изпей една стара хайдушка песен! — изръмжа садистът, вдигна го от каменния под и го тръшна върху стола за мъчения. — Чух, че много те бивало…

— Няма да го накарате да проговори — обади се третият, доста по-възрастен от колегите си. — Упорит дявол! Почти го накълцахме на парчета, а още не сме чули глас от него!

В помещението имаше и жена. Беше я забелязал в кратките промеждутъци между припадъците. Привлекателна, но облечена лошо. И умна. Позна по очите й. Изпита чувството, че именно тя го е разкрила. Жените, слабото му място… Колко често го бяха предупреждавали за това!

Те мислят за жените си, както ние мислим за своите мъже. Считат ги за тъпи новобранци, които вършат най-опасната и най-мръсната работа. Просто защото такъв е редът.

На практика не е така, сър, помоли за несъгласието си той. Мъжете в униформа също вършат мръсна и опасна работа. Това сме ние, сър. А техните жени, или поне онези, които се справят наистина добре, най-често са политически мотивирани и именно това ги прави далеч по-добри от гуреливите редови терористи с калашник през рамо. Обикновено те са учили в университет, притежават висока интелигентност и съвсем съзнателно са заменили Библията или „Капитала“ с насилието в най-чистата му форма…

— Чиста форма на насилие? — приведе се над него познатата фигура на командира.

— Разбира се, сър. Когато човек е напълно отдаден на насилието, той го приема чисто, без угризения на съвестта, без морални скрупули. То се превръща в акт на пречистване. Обзема ви облекчение, жертвата ви получава максималното, което сте в състояние да й дадете. С изключение на любовта.

— Мисля, че четете твърде много философска литература, майоре.

„Да, сър.“

— Това е безсмислено — обади се жената. — Безсмислено и опасно. Прекалено дълго го задържахме на едно и също място.

— Няма начин да разберат къде е! — просъска садистът.

— Имат начин, при това повече от един! — хладно го изгледа жената. — Притежават апаратура за проследяване, която положително би те накарала да сънуваш кошмари… Ако имаш достатъчно мозък да сънуваш, разбира се…

— Гадна белфастка крава!

— Какво мислиш, че разнасят в своите хеликоптери? Може би телевизори, за да не изпуснат поредния мач? Лесно могат да засекат група от няколко души в къща за която са сигурни, че дава подслон само на двама. Дори никой да не си показва носа навън. Термални изображения, това е само част от оборудването им…

— Скъпи играчки и нищо повече! Един АК-47 и здрава ръка вършат повече работа. Ще се стоварят на земята с хубавичък гръм, нали?

Тя раздразнено тръсна глава.

— Единственото нещо, което можеш да видиш на земята, са морските пехотинци, пълзящи по корем към теб. И изобщо няма да чуеш „хубавичкия гръм“, с който ще ти видят сметката! Мисля, че е време да тръгваме. При това незабавно!

— Палачът вече е потеглил насам — обади се брадатият терорист. — Трябва да го изчакаме.

— Някой от вас може да го замести.

— Не. Обучават го отскоро, знаеш какъв е изпитът… Ще си развалим отношенията.

Тя сви рамене и напусна стаята.

Садистът се позабавлява малко с портативния генератор и проточените от него назъбени накрайници, но после се отказа.

— Може би наистина трябва да го направим ние — разтревожено промърмори той. — И без това вече е пътник… Нали така, Дани-бой? Тя е права, трябва да се преместим на друго място…

— Няма да им хареса, че лишаваме палача от обучение — поклати глава възрастният.

— Всеки момент ще се появят — намеси се брадатият. — Спокойно.

Вратата се отвори и от прага надникна главата на фермера.

— Идва някакъв микробус — съобщи той.

— Това са те. Изкарай го навън, ще бъде по-лесно за почистване…

Ще се бия, обеща на себе си той. Няма да им се дам като жертвено агне. Аз съм войник, аз съм мъж… Изпита съжаление, че е гол. Смазаните му пръсти несъзнателно потърсиха дрехите по тялото.

Садистът стовари револвера си върху ръката му и тя безсилно се отпусна.

— Ти май си от срамежливите, Дани-бой? Не си ли чувал, че и Исус е бил гол, когато са го разпъвали? Парцалчето върху слабините го е измислил Папата…

Възрастният протегна крак и побутна панталона му по каменните плочи.

— Дай му го, заслужил си е поне малко достойнство.

— Ще му дам аз едно достойнство! — просъска жестокият. — Ама с ботуш!

Стаята изведнъж се освети от ослепителна светкавица. Той реагира по-бързо от останалите, въпреки пребитото си тяло. Защото знаеше какво ще последва. Главата му потъна между раменете, ръцете се притиснаха до ушите. Експлозията беше страхотна. Притисна тяло към хладните плочи и застина на място. Бързи и кратки автоматични редове разкъсаха телата на мъчителите му и ги отхвърлиха към далечната стена.

Остра болка прониза главата му, в устата му се появи странен вкус. Рикошет, изстена умиращото му съзнание. Ей това вече се казва липса на късмет!

Отведете ме у дома, момчета. Не ме оставяйте в тази противна страна!

Дойде в съзнание с притиснато към остри клонки и изсъхнали листа лице. Внимателно се извърна на една страна и опипа тялото си. Хладният метал на автоматичния пистолет се заби в подпухналите му ребра. Той се намръщи, отмести го и бавно се надигна до седнало положение.

Ръката му инстинктивно се вдигна към главата.

Обръсната?

Е, наистина беше такава.

Оттогава насам косата вече започна да набожда.

От кога?

Бог знае.

Как съм се озовал тук, по дяволите?

Стегни се, Хейл!

Знаеше, че целта му е да се прибере у дома. В Ретмур, при мама. Добре. Но това не даваше отговор на нито един от въпросите, които напираха в главата му.

Всъщност, имаше един отговор. Общ за всички въпроси, но той инстинктивно не желаеше да го приеме. Амнезия. Пръстите му внимателно опипаха дългия белег на слепоочието. Откачените, но несъмнено гениални военни хирурзи все пак бяха успели да му спасят живота. Прибрали са го от гадната Северна Ирландия, върнали са го у дома, в Англия. После са отворили нещастния му череп да измъкнат куршума от онзи рикошет, закърпили са го криво-ляво и са го изпуснали. Не, по-скоро той ги е изпуснал, тъй като честно си призна, че в момента съвсем не се чувства като господар на света.

Ох, ама здравата те сритаха!

Преди колко време обаче?

Очевидно достатъчно за операцията и съответното възстановяване…

Седмици? Месеци? Имаше чувството, че е било едва преди няколко минути…

Пистолетът? Да, „Хеклер“… Същият, който държеше в запас под таблото на стария тип „Е“… Майната му на пистолета! Хайде, момчето ми, ставай! Ставай и тръгвай! Мамо, Дани-бой се връща у дома… Слагай в тигана бекон с яйца… Плюс всички екстри, както обичаше да казва тате…

Сведе поглед към дрехите си. Краката му поеха по пътя, войнишкият инстинкт проясни съзнанието му, посоката беше вярна, сякаш определена от компас. Моето бельо, моята риза, моят пуловер… Сакото на тате? Високите му боти? Но нали те не ми ставаха? Никога не съм мислил, че мога да ги обуя. Няколко чифта така и събират прах в килера… И вече не струват дори петак. Ще ги пробвам, като се прибера у дома. Разбира се, след като закуся и си побъбря с мама… Ох, защо се чувствам толкова зле?

Слухът му долови свистенето на вертолети и витла и тялото му механично се просна на земята. Защо? Нали хеликоптерите са приятели? Някаква неизвестна част от съзнанието му се почувства застрашена. Притисна лицето си в торфа, ноздрите му се изпълниха с миризма на гнило. Вече беше доволен, че е облякъл сакото от туид на баща си. Винаги беше мислил, че за тресавищата неговият цвят е много по-подходящ от маскировъчните военни халати.

Хеликоптерът прелетя точно над него и се отдалечи на север. За частица от секундата се видя вътре, облечен в арктическа униформа и въоръжен до зъби. Наоколо бяха приятелски лица, топката в стомаха по безсъмнен начин доказваше, че им предстои бойна задача. Усмихна се на себе си. Господи, държиш се съвсем като ученик! Та ти си отдавна в армията, не е нужно да мечтаеш за нея!

Оттласна се от земята, изпъшка от болка и продължи напред.

Скоро ще си бъдеш у дома.

Ходом марш!

Изкачи лекото възвишение и пред очите му се разкри фермата Ретмур. Изпита странното чувство, че я вижда за пръв път в живота си, макар да се връщаше у дома. Връщаше се непознат.

Все така се получава, усмихна се в себе си той. Ще ме убие, че не съм й писал! Съжалявам, мамо, но бях зает. Отвори ми се една работа, свързана с умирачката… Къде беше? Не ти ли казаха? Здравото докосване на малката ти ръка положително щеше да ми бъде от помощ…

Но нещо му нашепваше, че вече се е видял с нея. Скоро. Преди няколко дни.

Сънуваш, Дани-бой. Или започваш да чувстваш влиянието на проклетите тресавища. Съвсем като простите суеверни хорица. А може би наистина си станал суеверен, след като ти вкараха в главата метално парче с калибър девет милиметра? Бих предпочел да си го купя, вместо да ми го вкарват в главата… Ако имах право на избор, разбира се…

Какъв студ. Господи! Пръстите му се вкочанясаха, не усещаше тялото си. Сякаш съм умрял! Тикна ръце под мишниците, грубата вълнена материя го накара да се намръщи от болка. Скоро ще ги стопля край старата печка, особено ако им тикна и една голяма чаша горещ чай… Най-хубавото нещо на света!

Утрото бавно встъпваше в правата си, стопанските постройки в двора на фермата вече се виждаха съвсем ясно. Слънцето скоро ще увисне над плевника. Там, където преди години беше положил стегнатото тяло на едно красиво момиче. Избра плевника, тъй като мислеше, че сеното е прясно. Но то се оказа сухо и бодливо… Което съвсем не й направи впечатление, поне за момента. Нали така беше, Дани-бой? А после влязоха в къщата, мама видя омачканата й, пълна със сламки рокля, и разбра всичко. Но не каза нищо. Мама добре разбираше мъжките желания. А и женските. Тате, разбира се, го нямаше… Не беше далеч, но го нямаше у дома. Както винаги зает с интелектуалните си занимания. Човекът на бъдещето — търсещ, неспокоен дух. Веднъж дори го хвана да се моли за спасението на човечеството. Не на Бога, разбира се. Тате никога не си беше падал по религията. Обратното — мечтата му беше да разкрие светото тайнство на живота и да го завещае на следващите поколения.

Аз ли? Аз винаги съм мислел, че човечеството не е нищо друго, освен глутница зверове, които една сутрин са се събудили, за да установят, че опашките им са изчезнали и на тяхно място са получили езици. Но тъй като болшинството от тях говорят със задниците си, аз продължавам да съжалявам за опашките. Природата си е направила несполучлива шега, нали? Надявам се, разбирате какво имам предвид…

— На кого говориш, да те вземат дяволите? — попита на глас той и започна да се спуска по обратната страна на склона. Усети, че по неизвестни причини е започнал да споделя с някого мисловното си пространство. Махай се, заповяда на неизвестния той. Дай ми малко почивка!

ДАНИЕЛ?

Да?

ТЯ Е МЪРТВА, ДАНИЕЛ, СЪЖАЛЯВАМ. ВИДЯХ ГО С ОЧИТЕ СИ. НИЕ ГО ВИДЯХМЕ С ОЧИТЕ СИ…

Закова се на място, падна на колене и стисна главата си с ръце.

Недей!

ИСТИНА Е. ЗНАЕШ, ЧЕ Е ИСТИНА. ВЪТРЕ В СЕБЕ СИ ЗНАЕШ.

Били ли сме тук?

ИЗБЯГАХМЕ ОТТАМ И ПОТЪРСИХМЕ УБЕЖИЩЕ ТУК.

О, господи! Не!

ДАНИЕЛ, НИЕ НЕ МОЖЕМ ДА СЕ ВЪРНЕМ. ЗНАЕШ ТОВА, НАЛИ?

Той се надигна и насочи поглед към Ретмур. Очите му на войник внимателно опипаха имението, спирайки се за по-продължително време върху сенчестите места.

— Но не можем и да продължим — промълвиха побелелите му устни. — Те са там.

ЗНАЯ.

Намесиха се и други гласове. Много и различни.

КЪДЕ СА ТЕ? САМО ТИ ЛИ ЗНАЕШ?

УСЕЩАМ ОЩЕ ЕДИН, НО ТОЙ УМИРА, ДАНИЕЛ. ТОЙ НЕ РАЗБИРА КАТО НАС. ВЗЕХА РЪЦЕТЕ МУ И ГИ ПРЕХВЪРЛИХА НА НАС… ЗАЩОТО НАШИТЕ, НЕ… ПО-СКОРО МОИТЕ, БЯХА СВЪРШЕНИ…

Кой беше ти?

АЗ БЯХ ТИМОТИ.

Да, Тим. Помня те… Винаги потръпвах от студ, когато ме докосваше. Сега също ми е студено.

И НА МЕН МИ Е СТУДЕНО, ДАНИЕЛ. ИСКАМ НИКОГА ПОВЕЧЕ ДА НЕ ИЗПИТВАМ СТУД. РАЗБИРАШ ЛИ МЕ?

Да.

ТРЪГВАЙ КЪМ КЪЩАТА.

Ще ни хванат и ще ни върнат обратно.

АЗ МОГА ДА ВИЖДАМ, ДАНИЕЛ. ЗНАЯ ПЪТЯ НАПРЕД. МОЖЕШ ДА МИ СЕ ДОВЕРИШ.

А знаеш ли какво ще стане… после?

ДА, ДАНИЕЛ.

Кажи ми.

НЕ МОГА, НЯМАМ ДУМИ. ЗНАЯ И ТОЛКОЗ.

Очите му пробягаха отвъд оградата на фермата, към назъбените върхове на скалите, които се издигаха над утринната мъгла като самотни часови.

Много ли ще ми липсва всичко това?

ТО ВИНАГИ ЩЕ БЪДЕ С ТЕБ, НО В ПЕРСПЕКТИВА КАТО ЧАСТ ОТ НЕЩО НОВО, КОЕТО ВИНАГИ СИ ЦЕНИЛ… НЯМА ДА СЪЖАЛЯВАШ. ЗНАЯ ТОВА.

Тим?

КАЖИ.

Ще слезем ли там, долу?

ДА, ДАНИЕЛ.

Ще зная ли какво да правя?

Аз ЩЕ ЗНАЯ. ТИ МОЖЕШ ДА СЕ НАСЛАЖДАВАШ НА УТРОТО.

Добре.

ИЗМЪКНИ ПИСТОЛЕТА ОТ КОЛАНА И ГО СЛОЖИ ВЪВ ВЪТРЕШНИЯ СИ ДЖОБ. ПРИ ПИСМОТО.

Да прочета ли това писмо?

ТО НЕ Е ЗА ТЕБ, ДАНИЕЛ. ТО Е ЗА ДЖЕЙН.

Помня Джейн. Красива. Слънчева. По-умна от мен във всяко едно отношение.

НАИСТИНА Е КРАСИВА, ДАНИЕЛ. ТЯ Е ТУК.

Добре. Тогава слизаме.

Спусна се по хълма и се насочи към задната част на имението. Видя вратичката, която водеше към градината, и на лицето му се появи усмивка. Отдавна, още като юноша, я беше кръстил „Вратата на Рая“. Заради милосърдието на майка му, която така и не престана да отваря тази врата за всякакви изхвърлени от живота скитници.

Иззад тухлената стена надникнаха две фигури в защитно облекло.

ПИСТОЛЕТЪТ, ДАНИЕЛ. ХЕКЛЕРЪТ. ИЗМЪКНИ ГО БЪРЗО, НО НЕ СТРЕЛЯЙ!

Ръката му се стрелна към вътрешния джоб на сакото.

— Стой!

Заповедта беше категорична, излетяла от устата на човек, който не търпи неподчинение. Но вече беше късно. Единият от войниците изстреля два куршума, мерникът му беше точен.

Лежеше по гръб, не изпитваше никаква болка.

Тим? Тук ли си? Знаеш, че това не е достатъчно, нали?

НЕ СЕ ТРЕВОЖИ ЗА НИЩО.

— Умира! — прозвуча някакъв ядосан глас до главата му. — Махнете този глупак по-далеч от очите ми!

— Но той посегна да извади оръжие, сър!

— Трябваше да те застреля, идиот такъв! Хайде, трябва да действаме бързо!

НЕ СЕ БЕЗПОКОЙ, ДАНИЕЛ.

Тя е тук, чувствам го.

ДА.

— Нека ида при него! — примоли се Джейн, лицето й беше обляно в сълзи.

— Добре. Разполагате с една минута, докато кацне проклетият хеликоптер. И това е всичко!

Тя коленичи до него.

— Адам?

Не знае имената ни, така ли?

ЗНАЕ КАКВОТО ТРЯБВА ДА ЗНАЕ.

Сигурен ли си?

АБСОЛЮТНО. КАТО В СМЪРТТА.

И в покоя…

ДА, И В ПОКОЯ.

Тя положи ръка върху сърцето му, без да обръща внимание на кръвта, която бликаше на неравни тласъци от смъртоносната рана. Горната част на дланта й усети тежестта на пистолета във вътрешния джоб, усети и острото ръбче на плика…

Извади писмото и го прочете. После се отпусна върху тялото му, предната част на дрехата й бързо подгизна от кръв. Ръката й напипа пистолета и го измъкна навън.

— Госпожице?

Войникът се беше дръпнал няколко крачки назад в знак на уважение към мъката й.

— Госпожице, всеки момент ще дойдат да го отнесат…

Тя поклати глава и бавно се надигна. Застана на колене с гръб към униформения и притисна дулото на пистолета в челото на Адам.

— Госпожице!?

Натисна спусъка и го задържа. Продължаваше да го стиска дълго след като пълнителят се изпразни и от мозъка му не беше останало нищо.

Подхванато от утринния ветрец, писмото се завъртя във въздуха и полетя към влажните тресавища.

Ретмур Фарм

Дартмур

Ерих,

Давам ти прошка, въпреки всички ужасни събития — смъртта на Самюел; адът, който изградихте заедно, посегателството ви върху най-съвършеното творение на Бога — човешкото тяло и човешкия дух; наследството, което оставихте в ръцете на хора, по-заблудени дори от вас. Но при едно условие. Когато четеш тези редове, пред теб ще бъде едно от твоите деца. Ако майчинският инстинкт не ме лъже, а той никога не ме е лъгал, те са се докопали до останките на моя син и са го лишили от вечния покой, който Бог обещава на всички нас. Върни му го, Ерих, на колене те моля за това! Но му спести болката, той вече е страдал достатъчно много.

Душата на Даниел е в твои ръце. Дай й възможност да полети свободна.

Еленър Хейл

Четиринайсета глава

Извънредното заседание на Министерския съвет беше свикано за единайсет часа сутринта на Даунинг стрийт номер десет. Предварително обявеният дневен ред беше формулиран лаконично — обсъждане на някои въпроси, свързани със сигурността в Северна Ирландия — и напълно изключваше проявата на недоволство от страна на трима-четирима министри, отявлени противници на работата през почивните дни.

— Преди всичко искам да ви призова за минута мълчание в памет на Ричард Уордлъв и съпругата му Хариет, зверски убити тази нощ в своя дом в Хертфортшайър — изправи се на крака министър-председателят. — Полицията прави всичко възможно за залавяне на убийците, но признава, че шансовете й не са особено големи. Следователите разчитат на генетична идентификация, тъй като Хариет Уордлъв е била брутално изнасилена. Но този метод е доста несъвършен, особено когато липсват допълнителни улики за самоличността на извършителите чудовища. Може би най-сетне настъпи моментът да проявим своята решимост и да предложим законопроект за прилагане на смъртно наказание при подобни тежки криминални престъпления.

Край голямата, подобна на ковчег, заседателна маса, се разнесе одобрителен шепот, бързо заменен от едноминутното мълчание в памет на убитите.

После министър-председателят тръсна глава и продължи:

— Поканих ви тук заради вероятната вестникарска шумотевица, свързана с една интензивна престрелка, станала тази нощ в Лондон. Първите съобщения за нея вече бяха излъчени по радиото и телевизията. — Главата му се извърна по посока на секретарката, изправена до вратата на заседателната зала. Тя кимна и покани чакащия отвън строен мъж в цивилно облекло, на когото не беше предложен стол. — Полковник Мастерсън от Службата за сигурност ще ви запознае с подробностите, които попадат под действието на Закона за държавната тайна.

Мастерсън отривисто кимна с глава и започна:

— Преди няколко месеца майор Даниел Хейл от подразделението „Колдстрийм Гардс“ на Националната гвардия беше изпратен със секретна задача в Северна Ирландия и впоследствие пленен от ИРА. Вероятно помните случката от съобщенията в печата. Според наши достоверни източници той е бил подложен не само на обичайните изтезания, но и на продължителна психическа обработка с цел да премине на страната на терористичната организация и да бъде използван срещу нас. Вероятна причина затова е фактът, че малко преди секретната си мисия майор Хейл е приел официално римокатолическата религия.

— Но защо, за бога, именно той е бил изпратен с тайна мисия? — попита един от седналите край масата министри. — Човек не сменя религията си просто ей така, за една нощ, това е дълъг и сложен процес на вътрешно убеждение. Този факт не може да не е бил известен на разузнавателните шефове, които са разполагали с предостатъчно време за анализ на ситуацията.

— В Северна Ирландия служат много католици, които не изпитват никакви скрупули от религиозен или идеологически характер — отвърна Мастерсън.

— Господа, нашето заседание няма за цел да предизвиква дискусии или официално разследване — решително се намеси министър-председателят. — Моля, продължете с фактите, полковник.

— Вероятно знаете, че армията стопанисва обширни държавни земи в района на Дартмур. Върху част от тях е разположен секретен институт за разработка и изпробване на биологически оръжия. В основата на провежданите там експерименти лежи синтезирането на сложни микробни вируси, които имат точно определено въздействие за даден период от време, след съответната генна обработка, разбира се. Целта е ясна — изграждане на такива имунни механизми у човека, които биха му позволили да действа в една напълно враждебна околна среда. По данни на нашите експерти тези разработки са доста окуражаващи.

— Какъв е техният обхват? — тихо попита някой.

— Изключително ограничен — отговори министър-председателят, в очите му се появи предупредителен блясък.

— А откъде е знаел за тях майор Хейл? — попита министърът на вътрешните работи. — Предполагам, че тези обяснения бяха свързани с него…

— Точно така. Майор Хейл е съобщил на ИРА за съществуването на този обект. Знаел е за него, тъй като покойният му баща — бригаден генерал Самюел Хейл, е бил ръководител на института в продължение на няколко години.

Няколко от членовете на правителството притеснено се размърдаха, давайки си сметка за мащабите на оформящия се скандал.

— Лоша работа — обади се някой.

— Така е — кимна министър-председателят. — Но майор Хейл е бил безупречен във всяко отношение офицер, а дейността на баща му в дартмурския институт напълно засекретена. Единственият известен факт за Самюел Хейл е бил, че той е бригаден генерал от Медицинския корпус на Нейно Величество. Продължавайте, полковник.

— Благодаря, сър. По сведения на нашите информатори ИРА изтръгва въпросната информация от майор Хейл и решава да проникне в обекта. Целта е ясна — дискредитиране на секретни правителствени програми с помощта на масирана дезинформационна кампания. Тук трябва да добавя, че някои от разработките във въпросния институт са пряко свързани с нашата дейност в Северна Ирландия.

— Всичко това твърде много намирисва на методите, използвани от КГБ — обади се министърът на вътрешните работи. — Познавайки добре стила на терористите, бих казал, че ИРА по-скоро би се опитала да открадне разработките, а ако не успее — да унищожи целия обект…

— По отношение на методите сте прав — съгласи се Мастерсън. — Не отричам, че в този случай противникът действа изключително умно. Едва ли някога ще разберем дали специално е избрал информационната империя на Рудолф Моравец, но фактът е безспорен — на тяхна страна са привлечени известни журналисти, които подготвят платформата им за дезинформационната кампания.

— Мръсни ирландци — промърмори вътрешният министър.

— Аз лично съм доста изненадан от привличането на Моравец — вметна министър-председателят.

— Вероятно става въпрос за големи пари — предположи някой.

— Несъмнено — кимна Мастерсън. — Моравец влиза в играта благодарение на младата телевизионна продуцентка Джейн Хейвършам, която си е спечелила славата на журналист с радикални възгледи и често прави предавания за него. Тя му поднася историята, че един мъж, с когото е била интимна за определен период от време, изведнъж губи паметта си, но в замяна на това е обладан от сензационна дарба на ясновидец. Давайки си сметка, че подобна история ще се смели трудно дори и от вечно гладните за евтини сензации вестничета и телевизионни канали на Моравец, тя предлага да докаже свръхнормалните способности на бившия си любовник. Как? Като го кара да предупреди предварително за бомбен атентат срещу висш армейски офицер в Лондон. С име, дата, време и място на нападението…

— Генерал Уестръм-Лейнг? — вдигна вежди вътрешният министър.

Мастерсън кимна с глава.

— Това тъй наречено ясновидство е демонстрирано по театрален начин на телевизионния екран, предаването се води на живо. Стремеж към сензация на всяка цена, съвсем типичен за Моравец. Разбира се, предсказанието се сбъдва. Не е чак толкова трудно да предскажеш бъдещето, когато си го планирал предварително и разполагаш с необходимата информация. Получена, естествено, от ИРА…

— Тази Хейвършам не е ли авторката на предаването за изоставената оловна мина в Корниш, която възнамерявахме да използваме за сметище на радиоактивни отпадъци? — намеси се министърът на енергетиката. — Ако е тя, трябва да ви кажа, че съм запознат отблизо с материалите й и в тях няма дори намек за симпатии по отношение на ИРА. Не бих я определил като човек с леви убеждения. Според мен тя по-скоро е привърженик на зелените и в много случаи стига до крайности. Но не я виждам като съмишленик на терористите. Разполагам с подробна информация и мога да твърдя това!

— В едно секретно досие се съдържат само онези факти, които искаме да знаем — въздъхна Мастерсън. — Или които противникът иска да знаем… Но в случая ще приема, че мнението ви е правилно. Тя просто е била замаяна от мащабите на получената информация и именно това пречи на правилната й преценка. Мъжът, с когото е поддържала интимни отношения, е именно майор Даниел Хейл. Троянският кон на ИРА. Хейвършам влиза в капана, след като й се обаждат от една частна клиника в Камбърли и й съобщават, че там е настанен Даниел Хейл, открит в безпомощно състояние на автомагистралата от полицейски патрул. Клиниката е най-близкото здравно заведение до мястото на инцидента, а състоянието на Хейл е било критично. Според нас той е бил упоен с наркотици. Една от версиите, по които работим, е, че тези наркотици са му били инжектирани от главния лекар на клиниката — американец, на име Ливзи — човек с дебело досие на бунтар през шейсетте години, който след това е оставил Хейл на магистралата в близост до клиниката и просто е чакал да го открие полицията. Подозренията ни се потвърждават от факта, че снощи Ливзи е бил убит, а клиниката — опожарена. Съвсем в стила на ИРА. В момента екип на Подразделението за борба с тероризма изследва развалините в опит да открие някаква следа от взривното устройство. Операцията е секретна, представители на печата не се допускат, никой не споменава за терористична акция.

Но нека се върнем на Хейвършам. В дрехите на майор Хейл Ливзи открива писмо, адресирано до нея. Обажда й се по телефона късно през нощта и тя се съгласява да помогне на бившия си любим. Взема първия влак за Камбърли, рано сутринта товари Хейл в собствената му кола и го закарва в дома си в Челси. Държи го там, докато постигне финансовото си споразумение с Моравец. Магнатът е убеден, бързо приема, че в ръцете му е попаднал съвременен Нострадамус. Историята е сензационна, жълтите му вестничета ще я глътнат на един залък. Предполагам, че вече е виждал милионите, стичащи се в банковите му сметки. Научихме, че е планирал специално предаване по сателитния си канал, плюс серия от интервюта в най-четените му ежедневници.

— Този човек е глупак! — процеди министърът на вътрешните работи.

— Но информационната му империя би нанесла огромни щети на нашия имидж пред света с подобна сензация — отбеляза министър-председателят.

— Лъжа от начало до край!

— Подплатена обаче с достатъчно истина, за да изглежда достоверна. Дейността на секретния обект е факт. И няма да е трудно този факт да бъде подплатен с необходимата доза дезинформация.

— Това е така — изсумтя министърът на отбраната. — Но какво е трябвало да извърши майор Хейл? Да предскаже някаква катастрофа в обекта, която ИРА ще превърне в действителност? Както при атентата срещу генерал Уестръм-Лейнг?

— Достатъчно е било да каже, че обектът съществува. Че го вижда в съзнанието си, или някоя подобна глупост… Въпросът е да му повярват.

— Проникнала ли е ИРА в този обект, полковник? — рязко попита министърът на енергетиката.

— Не, сър. Но сериозно е нарушена неговата секретност. — Мастерсън се извърна към министър-председателя и добави: — Очаквам спешното ви решение по въпроса.

— Решение ще бъде взето след внимателно обсъждане от всички присъстващи тук — обади се за пръв път заместник министър-председателят, който до този момент само слушаше и си водеше записки.

Всички се обърнаха към него.

— Можем ли да преминем на престрелката по улиците на Лондон? — попита вътрешният министър.

Мастерсън кимна с глава.

— Деветимата убити са били членове на екипа на Специалните служби, натоварен със задачата да залови Даниел Хейл. Десетият е известен психиатър, когото привлякохме в операцията, след като се уверихме в наличието на психическо насилие над майор Хейл. До услугите на този специалист сме прибягвали и в миналото. Очевидно психическото състояние на Хейл вече е било извън контрол. Той просто е полудял и е ликвидирал всички, които са се изпречили на пътя му. Според показания на очевидци Хейвършам е била отведена от двама цивилни мъже, които първоначално считахме за агенти на ИРА. Впоследствие обаче се оказа, че те са служители на частна детективска агенция, наета от Моравец за охрана на Хейл. С тази агенция поддържаме отлични отношения и очакваме пълно сътрудничество в изясняването на случая.

— Защо са прибегнали до нея? — попита вътрешният министър.

— Може би Моравец се е опасявал, че конкуренцията ще му отмъкне кокошката, която снася златни яйца? — вметна министърът на енергетиката.

— Може би — кимна Мастерсън. — А може би се е опасявал, че ИРА ще си прибере Хейл обратно. Разбира се, той през цялото време е вярвал, че майорът е избягал от тях…

Заместник министър-председателят вдигна глава и някак срамежливо попита:

— А как ще обясните специалната екипировка на участниците в акцията и присъствието на белия микробус? За тях се споменава в първите съобщения за инцидента по радиото… Беше много рано сутринта. Случайно ги чух, тъй като ме мъчеше безсънието… В по-късните емисии тази информация липсваше.

— Прибегнахме до информационно затъмнение — търпеливо поясни министър-председателят. — Вече обсъдихме този въпрос.

— Така ли? Аз пък разбрах, че информационното затъмнение, което обсъдихме, се отнасяше единствено за информационните средства на Рудолф Моравец… Не си спомням да сме споменавали ББС… Очевидно сте станали много рано, за да изпратите тези писмени заповеди преди ранните сутрешни емисии… Вие също, полковник Мастерсън…

— Въпросът беше разгледан спешно! — стисна устни министър-председателят.

— Трябва да разберете, че става въпрос за вируси с почти непознато действие — започна да обяснява Мастерсън. — Сигурни сме, че нито Хейл, нито Хейвършам са били в контакт с дартмурския обект, но не биваше да рискуваме. Защитните униформи и специалният хладилен автомобил бяха предпазни мерки. А заповедите за информационно затъмнение бяха издадени веднага, за да се избегне шумотевицата, а вероятно дори и паниката…

— Има ли причини за паника?

— Никакви, сър. Даниел Хейл и Джейн Хейвършам не са носители на зараза. Защитните мерки бяха взети просто за всеки случай, както вече ви обясних.

— И къде се намират тези двамата в момента? — пожела да узнае вътрешният министър.

— Хейл е мъртъв, убит от ръката на Хейвършам. Застреля го с личното му оръжие. Цял пълнител в главата. Несъмнено тя е разбрала, че е била измамена, а вероятно още е открила, че Хейл е убил собствената си майка, след като се е уверил, че тя също е разкрила измамата. Една майка несъмнено може да забележи промяната в поведението на детето си, получена вследствие на въздействие върху мозъка му. Ние знаем, че госпожа Хейл е споделила тревогата си в тази връзка. Полицията все още не е доказала, че нейната смърт е дело на Даниел Хейл, но всички улики сочат натам. Разполагаме с показанията на очевидци, които са забелязали майора зад волана на колата си — лесно забележим ягуар от стар спортен модел — в деня, в който госпожа Хейл пада по стълбите и си чупи врата. Но смъртта й е настъпила от счупване на черепа, получено преди падането — това е категоричното заключение на Съдебна медицина.

— Хейвършам твърди ли, че Хейл е признал това убийство?

— В момента тя е в състояние на шок и всякакви разпити са изключени. Лекарска заповед.

— На кой лекар, полковник? — попита заместник-премиерът. — На полицейския хирург ли?

— Не, сър. Препоръката е на един военен лекар. Произшествието е станало в близост до военния обект, за който говорим.

— Ще я обвинят ли официално в убийството на майор Хейл?

— При създалите се обстоятелства вероятно няма да се стигне до обвинения — отговори министър-председателят. — Ако обвиним Хейвършам в убийството на майор Хейл, ще трябва да мотивираме своето обвинение. Това означава да признаем съвсем определени неща, или по-скоро да откажем коментар на тези неща пред представителите на печата, който изведнъж се оказва засегната страна. А това е лошо. Тръгнем ли по този път, неизбежно ще налеем вода в мелницата на ИРА и ще се наложи да разкрием дейността на един свръхсекретен държавен обект. Положението е изключително деликатно… — Кратък, но красноречив поглед към заместник-премиера: — … Особено в международен аспект. Разполагам с абсолютно достоверна информация от нашето и американското разузнаване, според която руснаците имат най-малко осем подобни обекта за експериментална дейност в областта на биологическите оръжия. Полковник?

— Загорск, северно от Москва, и Покров на изток — започна да изброява Мастерсън. — Омутнинск, Пенза, Свердловск, Курган, Аксу и Бердск, всички в източната част на СССР.

— Благодаря. Те продължават научноизследователската си дейност в тази област, въпреки решителната и широко акламирана позиция на техния президент, обявил се срещу всякакви химически и биологически оръжия. Факт, който американците се готвят да използват в пропагандната война. Очевидно разкритието на подобен обект на наша територия ще минира тази инициатива на Вашингтон, а ние самите отново ще се окажем встрани от промените, към които върви светът. Имайки предвид всичко това, аз възнамерявам да потуля цялата история. Веднъж и завинаги, разбира се, с подкрепата на всички присъстващи тук членове на кабинета.

В залата настъпи напрегнато мълчание. Наруши го министърът на отбраната.

— За момента сте затворили устата на Моравец със заповед за информационно затъмнение — рече той. — Но как ще гарантирате мълчанието на Хейвършам, след като тя се слави с толкова радикални разбирания?

Отговори Мастерсън:

— По всичко личи, че Хейвършам страда от заблудата, че майор Хейл всъщност не е майор Хейл… — На устата му се появи скъперническа усмивка: — Тя е твърдо убедена, че в неговото тяло общуват духовете на три човешки индивида едновременно. Или може би техните мозъци? Не успях да разбера изцяло тази част от обясненията й, но в общи линии тя твърди, че състоянието му не се дължи на шизофрения. Останах с впечатлението, че не е наясно с целите и задачите на обекта за биологически оръжия, тъй като продължава да твърди, че там се провеждат някакви опити с живи хора в стила на нацистите… Не виждам кой би приел твърденията й за сериозни…

— Ето това вече е история, в която Моравец вижда купища пари! Но кой й е внушил подобни идеи? Не ми казвайте, че и това е дело на проклетата ИРА!

— Тези ловци на сензации в телевизията на всяка крачка виждат фашистки заговори — подхвърли някой.

— Моравец е евреин — напомни министърът на вътрешните работи. — Сериозно вярва, че е бил жертва на фашизма. Не му ли затворим устата с решителни мерки, положително ще се впусне в тази афера с цялата мощ на империята си.

— Неговата империя е поставена под контрол — твърдо отвърна полковник Мастерсън.

— Означава ли това, че потулването на случая ще остане без последствия? — попита министърът на отбраната. — След нещастието с Уордлъв и налудничавата му идея за разследване на военните болници, съвсем не ни е до публични скандали и вестникарски шумотевици! Всички сме потресени от това нещастие, но не можем да не си зададем въпроса какво, по дяволите, е искал да направи?

— Вероятно някой му е подшушнал нещо — подхвърли заместник министър-председателят след кратка консултация с бележника пред себе си.

— Спуканата тръба е в моята къща, но аз вече съм взел мерки за поправката! — отсече гневно министърът на отбраната.

— Трябва да вземем решение — смени темата министър-председателят.

— Не съм сигурен, че разполагаме с всички необходими факти — тихо възрази заместникът му.

— Факти има в изобилие, сър — обади се Мастерсън. — Особено в техническо отношение, ако говорим за научноизследователската дейност на обекта… Но те са строго секретни… — Главата му многозначително се извъртя по посока на премиера.

— Сигурен съм, че тяхното обсъждане не е наложително — отсече той. — А и малцина от нас биха ги разбрали. — Няколко души около масата се усмихнаха с разбиране. — И така, господа? — Болшинството членове на правителството кимнаха с глава. — Добре. Случаят да бъде погребан!

Мастерсън леко се усмихна, кимна на своите послушни господари и напусна заседателната зала. Излезе на улицата и се стопи в тълпата. Сив и незабележим поданик на Нейно Величество кралицата.

Заместник министър-председателят се изправи с намерението час по-скоро да се махне оттук. Отново се беше оставил на течението, но този път изпитваше неприятното чувство, че би трябвало да прояви по-голяма настоятелност. Нещо не беше наред. Ненавиждаше правителствените заседания, на които се потвърждаваха предварително взети решения, не можеше да се освободи от чувството, че събитията се направляват от невидима ръка, вече свършила каквото трябва и където трябва. Това чувство обикновено го обземаше, когато се обсъждаха проблеми от важно значение за американците, но този път някак не можеше да види ръката на Вашингтон. Най-много се ядоса от лекотата, с която бяха приети обясненията на Мастерсън. В тях имаше много неясноти, много въпроси останаха без отговор. Къде можеха да бъдат намерени те? В живота, в истинския живот извън правителствените резиденции. А и тази „абсолютно достоверна информация от нашето и американското разузнаване“… Май доста бързо са се намесили братовчедите! Обикновено премиерът получаваше разузнавателни сведения в Чекърс, но заместникът беше абсолютно сигурен, че от петък насам неговият шеф не е мърдал от Даунинг стрийт. Значи са го информирали тук, на място. Но кой? Кой успя да разбере какво мисли онази телевизионна журналистка, кой успя да разбере дилемата й, кой й даде точно онази информация, която би ни разкрила пред лицето на света и която, следователно, трябва да бъде погребана и забравена? Кой си е позволил да наруши правилата за контакт с американското разузнаване — приети, одобрени и непоклатими? И, споменавайки тези правила, защо не поканиха него самия? Присъствието му на подобни срещи също беше съставна част от процедурата. Но от Даунинг стрийт не го потърсиха. Обадиха му се едва за свикването на извънредното съвещание, което го изтръгна от краткия сън… Почувства как около гърлото му се свиват костеливите, обезобразени от артрит пръсти на онези, които обитават Камарата на Лордовете. Почувства и недотам приятелското побутване в гърба, което го насочваше към тях.

„Трябва да се бориш“, обади се гласът на жена му. Това беше постоянният й съвет.

„С кого, скъпа моя — запита се мислено той, докато влизаше в чакащата го лимузина. — Битката вече е загубена. Не, по-скоро изобщо не е започвала…“

— Какъв беше дневният ред на заседанието, сър? — долетя познат глас откъм тълпата репортери, която дебнеше на Даунинг стрийт, въпреки ранния час.

Той се усмихна и примигна пред блясъка на светкавиците.

— Сигурен съм, че скоро ще го получите от говорителя на правителството — отвърна, после затвори вратата на лимузината и кратко нареди: — У дома, Робърт.

— В града или на вилата, сър? — попита шофьорът.

— На вилата.

Ето, най-сетне едно самостоятелно решение. Върви да се наспиш!

Увит в халата си, Саутби се надвеси над Фоли и леко го побутна. В ръката си държеше телефонен апарат.

— Един от вашите хора, май се казваше Грант… — обяви той. — Обажда се от телефонна кабина.

— Колко е часът? — изграчи Фоли, главата го болеше до пръсване.

— Минава десет.

Фоли пое слушалката, облегна гръб на дивана и безгласно прокле онези, които бяха измислили алкохола и тютюна.

— Грант? Как ме откри тук?

— Не помниш ли, че аз ти дадох телефона на полковник Саутби?

— Правилно. Още не съм се събудил.

— Да не си настинал?

— Не, виновни са проклетите цигари.

— Нали ги беше отказал?

— Пак ще ги откажа. Още днес, можеш да бъдеш сигурен в това!

— Шефе, крайно време е да се прибереш. Не знам с какво си се захванал, но тук плачат за теб! Правят го тихо и това ме притеснява още повече… Усетих тежката ръка на рамото си — самият окръжен началник благоволи да се занимава с дребна риба като мен. „Къде е старши инспекторът? В Лондон? На какъв телефон може да бъде открит? Вие положително го знаете, нали, инспекторе? Помислете си, сигурно ви е споменал нещо… Може би някой стар случай? Проверка на някогашните информатори? Защо е влязъл във връзка със Специалния отдел? Я седнете оттатък при секретарката, качете си краката на масата и си помислете. Тя ще ви сервира истинско кафе, а не тези боклуци от автоматите… Младо и красиво създание… Сигурен съм, че ще ви хареса…“ За момент дори си помислих, че съм му симпатичен и е склонен да повярва на това, което ще му изпея… Но после го погледнах в очите!

— Съжалявам.

— Не бих имал нищо против един трамплин нагоре…

— Зависи колко дълго възнамеряваш да останеш на служба.

— Хайде сега, какви ги говориш, шефе?

— Може би греша, но имам чувството, че са го притиснали, при това здравата… Като всеки човек и той иска мир и спокойствие, а някакъв дребен инспектор взел да прави бели… Да се надяваме, че е само това, иначе… Както и да е… Грант, казваш, че си го погледнал в очите… Въпросите не ги поставя той, нали? Кой ги поставя на практика?

— Ти ще кажеш.

— Несбит? Сър Дейвид Несбит? Спомена ли се изобщо това име? Нали той ме е търсил вчера?

— Вчера всички те търсиха. Днес също. Не, името на Несбит не беше споменато. А ти обади ли му се?

— Как да му се обадя? Нали трябва да призная, че продължавам едно разследване, което ми е било официално отнето?

— По какъв начин е замесен този човек?

— Не зная, но сигурно работата е дебела.

— Слушай, работата може и да е дебела, но дали си струва да рискуваш пенсията?

Фоли премълча.

— Добре, добре, значи си струва… И нищо не може да се направи. Питър Фоли, прогонено от Лондон ченге, дослужило до пенсия в Девъншайър, отново протяга врат на дръвника…

— Благодаря.

— Това е истината, шефе. Цялата история е подпечатана с щемпел „ПОЛИТИКА“. Ти скачаш за висока топка, но не си от тази група. Прибери се у дома и се залавяй да си косиш ливадата. Това е твоята група.

— За косене разполагам с всичките години, които ми остават. Виж какво, Грант. Най-добре за теб е да се дистанцираш, докато е време…

— Това го знам. И сам ще реша кога да те хвърля на вълците…

— Вероятно вече са ти лепнали опашка…

— Излязох да си купя шибания лешников пай за кафето, по дяволите! Ти май развиваш прогресивна параноя!

— Точно така. Рут у дома ли си е?

— Че къде ще ходи в седми месец бременна, с две деца на главата?

— Веднага й се обади. Направи го така, че да не си личи кой номер набираш. Все едно че продължаваш тоя разговор…

— И какво да й кажа?

— Каквото ти хрумне. Звънял си на нея, а не на мен. Ясно?

— Виж какво…

— Направи го, и толкоз! Да си чул нещо за Найджъл?

— Какво?

— Изчезна нанякъде, остави ми бележка. Действа в посоката, в която действам и аз. Само че е на течение… Което означава, че очаква да ида и да го измъкна.

— Какво става, шефе?

— Работата е дебела, тоя път не мога просто да кажа „дотук“ и да се прибера… Грант, тези хора наистина са потеглили здраво! И изобщо няма да натиснат спирачката, ако отпред им се изпречи някакъв си репортер като Найджъл. Разбираш ли ме?

— Залагам петачка, че в момента си е у дома, гушнал някоя красавица след поредната бурна нощ. Познаваш го това вредно дребосъче! Не си губи времето да се тревожиш за него, шефе, имаш си достатъчно свои проблеми… Ако от това ще ти стане по-леко, мога да отскоча до къщата. А после да пусна заповед за издирване, ако не го заваря да чука, разбира се… С колата си е изчезнал, нали?

— Да.

— Зная модела и помня номера. Ще направя каквото трябва, не се безпокой…

— Неофициално, Грант…

— Ще ти струва доста питиета…

— Цялата кръчма ще ти купя, негоднико!

— Както си тръгнал, ще трябва да ти търсим и стимулатори, все пак си човек на години…

— Има кой да се грижи за мен.

— Блазе ти.

— Грант, благодаря ти и се пази… Обади се на Рут, веднага!

— Добре, ще се видим когато можем.

Фоли се протегна да остави слушалката и изстена от острата болка под черепа.

Саутби му подаде голяма чаша чай.

— В банята има аспирин.

— Бас държа, че момчетата ви обичат.

— Единствените момчета, с които вече си имам работа, са тези от охраната. Останалите са жени, по-скоро момичета…

— Значи се надявате да ви обичат…

— Чух, че споменахте името Несбит… Или може би така ми се е сторило…

— Точно него споменах — вдигна глава Фоли, очите му се присвиха под облаците гореща пара, които излитаха от чашата.

— Защо?

— Срещал съм го в Министерството на отбраната. Един от онези, които дърпат конците и винаги успяват да се държат настрана от вестникарските шумотевици. Всъщност „срещал съм го“ едва ли е най-точното определение. Просто застанах мирно пред големите пагони и няколко подбрани мандарини от Уайтхол. Несбит беше там да представи някакъв бюджет. Нямам представа за какво, просто защото никой не си направи труда да ми обясни. Накараха ме да пресметна колко струват услугите на частна фирма за охрана в сравнение с държавната. Тоест с нас, военните…

— Несбит е един от тях, Саутби. Може би самият шеф.

Полковникът се отпусна в плетения стол насреща му и въздъхна:

— Много се надявам да грешите!

— Разполагам с информатор, чухте ме снощи да разговарям с него. Сега вече мога да ви кажа името му — Мейбъри, истински компютърен гений. Обратен в сексуално отношение, но иначе е страхотен. Имам му пълно доверие. Наех го да се зарови в неща, които официално са недостъпни за мен. Дадох му цялата информация, с която разполагам. Разбирате, че официално погледнато, това е незаконна операция. Когато той си свърши работата и теглихме чертата, нещата започнаха да се изясняват. Аферата е толкова голяма, че моето разследване на някакво си убийство е детска игра. В нея са замесени високопоставени личности от Уайтхол, или най-малкото я държат под контрол. Мейбъри очевидно веднага разбра това, но аз просто не му повярвах напълно. После обаче се свързах с Грант, моя помощник, и от него научих, че някой си сър Несбит ме търси и настоява веднага да му се обадя. Чул това име, Мейбъри моментално спусна кепенците. За нищо на света не иска да се рови в организацията на Несбит. Изхвърли ме на улицата с единствената перспектива да се свържа с вас. Или да скоча от гърба на тигъра…

— От последния ви разговор стигам до извода, че тигърът се е събудил и вече обръща глава към вас — отбеляза Саутби.

— В службата ме знаят като инат, който не се отказва лесно от нещо, което е успял да докопа. И това вероятно може да разтревожи някои хора…

— Бих казал, че вече ги е разтревожило.

— Защо ви безпокои Несбит? Защото е от хората, които дърпат конците, или нещо по-определено?

— Защото програмата, за чието финансиране отговаря Несбит, е свързана с покупка и разработка на големи парцели земя, старши инспекторе. На стойност стотици милиони лири пари на данъкоплатците… Освен това…

— Чакайте! Нали казахте, че не знаете за какво са ви повикали?

— Точно така. Не знаех. Но от мен се искаше точен анализ на разходите по охраната на големи надземни и подземни съоръжения — от началото до края на строителството. Трябваше да ми предоставят конкретни цифри — разбира се, само най-необходимите. Но те бяха достатъчни за съвсем определени изводи. Ставаше въпрос за множество секретни обекти — както надземни, така и подземни, с максимална степен на охраняемост. Това ми стигаше. Включих калкулатора и пресметнах приблизителната стойност по пазарни цени на терените, които искаше Несбит. Казах стотици милиони лири просто като долна граница. Изхождайки от качеството на земята на три от обектите, които ми бяха дадени за сравнителна база, стигнах до заключението, че цената ще бъде доста по-висока. Ако се разработят всички набелязани съоръжения, разбира се… На въпроса защо съм си направил целия този труд, отговорът е прост: аз съм войник, а войниците винаги изпитват любопитство към вероятността да избухне война. Несбит е председател на една парламентарна комисия…

— По екология и човешки ресурси, нали?

— Аха, вашият компютърен гений!… Точно така. Но педантите като мен обичат нещата да са им пределно ясни. И кучетата в тази страна знаят, че когато става въпрос за екология, нещата опират до опазване на природата — дървета и въздух, трева и цветя… Аз обаче реших да надникна в някой добър енциклопедичен речник. И ето каква дефиниция на екологията предлага „Чамбърс“: „Наука за растенията и животните“. Звучи познато, нали? Е, днес всички държат да ги вземат за мъничко зелени… Екология още означава дейност на всички хора и институции, свързана с опазването на природната среда. Прибавете тези дефиниции към човешки ресурси и вече ще можете да схванете картинката, която се очертава пред очите на един стар воин: солидни обекти и съоръжения, построени така, че да издържат на всяка рязка промяна в околната среда. Независимо дали причината за тази промяна е ядрена, химическа или биологическа война… Нито пък някакво природно бедствие от огромен мащаб… С други думи, започнах да си мисля, че Несбит се е заел да строи нещо като център за оцеляване. Или цяла верига от такива центрове. Кръгова отбрана, ако прибегнем до терминологията на нашите братовчеди американците.

— Все още ли мислите така?

— Ако това, което сте открили с вашия Мейбъри, е истина, значи разсъжденията ми са били правилни. Точно това прави проклетият Несбит — кръгова отбрана! Той и всички останали в течение на операцията искат да бъдат стопроцентово сигурни, че това, с което са се захванали, ще продължи да действа и да се развива каквото и да се случи на този свят!

— Задръжте за момент — спря го Фоли и посегна към ръкописа на масата. — Страхът на Самюел Хейл… — Прелисти страниците и бързо откри това, което търсеше: — Ето… „Нашата група от учени в областта на генетиката се срещна с колеги, работещи върху развитието на ядреното оръжие. Целта ни беше да изразим своята загриженост…“ Според мен тази загриженост е била изразена пред онези, които Хейл нарича „бароните“. По всяка вероятност те са били определени членове на Камарата на Лордовете. Ето, слушайте: „Предоставихме им факти, получени в резултат на подробни и внимателно осъществени експерименти, изразяващи нашето мнение за промените в света, които неминуемо ще настъпят след широкото разпространение на атомната енергия както за военни, така и за мирни цели. Според нас най-голямата опасност е мутацията на видовете, която е неминуема. Ще се раждат чудовища, но дори и това не е най-лошото. Ще се промени човекът, неговата генетична заложеност. Промените ще бъдат тежки и необратими. След двеста-триста години нормалният човек, какъвто го знаем днес, ще бъде застрашен от изчезване. На негово място ще дойдат мутантите, базисни версии на това, което наричаме homo sapiens. И скоро ще настъпи моментът, в който най-доброто ще бъде предварително изтрито от генетичната ни памет. А заедно с него и мечтата ни да създадем онзи силен и чист в генетическо отношение индивид, който ще издържи на всички изпитания, предложени му от бъдещето“.

Саутби замислено се облегна назад.

— Разглеждано на ярка дневна светлина и подкрепено от определени прозрения, това твърдение май ще се окаже безпощадно вярно — промълви той.

— Полковник, нещата, за които подозираме, нямат нищо общо с мечтите на Самюел Хейл — настоятелно рече Фоли. — Те са неговите кошмари. Помните ли предупреждението му? Първия от хората на бъдещето открихме в подземните бункери на Германия. Открихме го и го унищожихме. А после откраднахме проектите, за да го създадем отново в Англия. Това беше моментът, в който зад мечтите ни започнаха да надничат кошмарите. — Фоли стана на крака: — А на ярка дневна светлина тези кошмари изглеждат още по-ужасни!

— Не се ли плашите от тях?

— Умирам от страх, когато се изправя срещу някой пияница, нахлул в кръчмата с бръснач в ръка. Изпадам в ужас пред тълпите, които хвърлят тухли и запалителни бомби в центъра на града… Но въображението ми е безсилно, когато трябва да си представя останалото — онова, което лежи между току-що описаните примери и Божието проклятие.

— Всичко, което лежи между гражданските размирици и Божието проклятие, има само едно име: война — бледо се усмихна Саутби.

— Ваша работа е да се погрижите за него — тръсна глава Фоли. — А в момента аз искам да се погрижа единствено за дебелата си глава!

— Вече ви казах — в банята има аспирин. Може би трябва да вземете и малко очистително…

— По-добре да умра!

— Тогава опитайте с леден душ, на мен това винаги ми помага…

— При махмурлук ли? — подвикна от банята Фоли. — Или да прогоните мислите за момичетата, които командвате?

Телефонът иззвъня.

— Дом Саутби — вдигна слушалката полковникът. — О, Фъргал, здравей. Времето ли отложи съботния ти голф? Не, нищо не съм чул, току-що ставам… Снощи ми дойде на гости един приятел и останахме будни до малките часове… Какво?! Я повтори! В дома му? И двамата? Господи, никой вече не може да се чувства в безопасност! Надявам се полицията да пипне бързо тези мръсници! Бързо и без церемонии! Не ти завиждам за това, което те чака в понеделник сутринта… По дяволите, наистина живеем в един болен свят!

Саутби затвори телефона, погледна ръчния си часовник и се наведе да включи радиото.

— Май чух да споменавате полицията — обади се от прага Фоли, увил голото си тяло в голяма кърпа.

— Чакайте да чуем новините.

— Нещо във връзка с нашия проблем?

— Трудно ми е да кажа. Министърът, отговарящ за строевата служба, е бил заклан през нощта в шибания Хертфортшайър… Жена му също е убита, като преди това е била изнасилена. С пушка, право в главите… Слушайте.

Говорителят започна със заглавията на най-важните новини и бързо премина върху детайлите. Смъртта на Уордлъв беше втора по важност.

— Исусе Христе! — изсъска Саутби, кокалчетата му побеляха върху дръжката на бастуна.

Новината свърши.

— Какви са шансовете на полицията? — почти заповеднически попита Саутби.

— Зависи — отвърна предпазливо Фоли. — Приятел ли ви беше?

— Съвсем не. На практика изобщо не го харесвах. Арогантен и надменен тип, но това!…

— Слушайте! — рязко го прекъсна Фоли и пристъпи по-близо до радиоапарата.

„… обвиненията бяха направени пред повече от две хиляди здравни работници, събрали се снощи в Шепърдс Буш Грийн на протестен митинг срещу плановете на правителството за приватизация на медицинското обслужване. Тази сутрин говорител на Министерството на отбраната нарече споменатите обвинения «скандални» и категорично отрече насилственото донорство на органи за трансплантация във военните медицински заведения. Такава трансплантация е възможна само при изрично разрешение в писмена форма от бъдещия донор, подчерта говорителят. По всичко личи, че информацията за официално разследване на операциите по трансплантиране на органи в армията е изтекла от достоверен източник вътре в Министерството на отбраната, като някои наблюдатели дори твърдят, че този източник се намира в канцеларията на убития тази нощ министър Ричард Уордлъв. Полицейското разследване категорично отхвърля възможна връзка между двете събития. Снощи, отново в района на Шепърдс Буш Грийн, стана тежка катастрофа, при която…“

Саутби изключи апарата, изражението на лицето му беше озадачено.

— Ето ви я връзката — тихо промълви Фоли.

— Уордлъв е знаел!

— Но кой го е уведомил?

— Може би никой. Може би просто е обърнал внимание на някакви служебни материали, които са минавали през кабинета му и които са събудили любопитството му. Те все някак трябва да оправдават разходите си, нали? Главата си залагам, че това става чрез бюджета на МО!

— Но защо се стига чак до двойно убийство? Плюс изнасилване?

— Направи ви впечатление тонът на съобщението, нали? Секс, наркотици и убийства — обичайната чорба, която ни се поднася от телевизията всяка вечер. Кой ще повярва, че тук става въпрос за нещо друго? Вие самият едва сега правите връзката, нали? Изнасилването е било козметична операция.

Саутби изруга през стиснати зъби.

— Нещата наистина са сериозни, полковник. Както казах на Грант — работата е дебела. Току-що доказаха, че няма да се спрат пред нищо. Убиха Еленър Хейл, сега премахнаха и Уордлъв заедно с жена му. Един господ знае още колко убийства са извършили. Ако са пипнали и младото ми приятелче, работата му е спукана!

— Фоли! Те убиха член на правителството!

— Нали ви казах, че нищо няма да ги спре?

— Нима не разбирате? Ако сега дадем гласност на признанията на Хейл, полицията едва ли ще продължава да мисли, че става въпрос за убийство, извършено от дрогирани хулигани!

— Мисля, че снощи ви обясних с какво разполагаме. Брътвежи на един самоубиец, записани върху хартия, минути преди да си пръсне главата с два едрокалибрени куршума!

— Това не са празни брътвежи. Всичко е записано ясно и категорично, здравият разум на автора е извън всякакво съмнение. Доказва го логичната постройка и научната аргументация.

— Доказва го на нас, тъй като разследваме определена афера и вече разполагаме с куп непроверени, но логични на вид улики. Но я прочетете всичко това в съда! Там, където ще бъдете изправен срещу най-добрите адвокати на Нейно Величество, ангажирани за защитата на една държавна институция. Там, където председателят положително ще обърне внимание на съдебните заседатели, че става въпрос за предсмъртното писмо на човек с помътено съзнание, написано минути преди да сложи край на живота си! Зная как протичат съдебните процеси, полковник. Зная и как се манипулират съдебните заседатели. Затова зная и какво ще постигнем: крещящи заглавия в жълтата преса, нещо от сорта на: „Неонацистки заговор за покоряване на света, разкрит от полковник инвалид и полицейски инспектор пред пенсия“… Това е положението. Извинете ме за грубия език…

— Няма нищо. Те действително биха ме описали така. А вие вероятно сте прав… Но как тогава да ги накараме да повярват?

— Само като придадем желязна достоверност на предсмъртните редове на Самюел Хейл. Като накараме да му повярват. Като докажем, че самоубийството му не е резултат на душевно разстройство, а начинът, по който е било извършено — пръскане на мозъка с едрокалибрени куршуми — доказателство за действителното съществуване на обект, който използва главите на хората, обречени на естествена смърт…

— Което отново ни връща към Хедъридж.

— Точно така. В началото той е бил там. Чакал е Хейл да излезе от онова съвещание в подземията на Уайтхол. Видял е с очите си онзи ужас в горите на Германия. Единственият жив свидетел, който може би е извън дяволския заговор.

— Аз го открих — кротко рече Саутби.

— Как? Та вие току-що ставате от леглото?

— Преди да заспя, ми хрумна да позвъня в клуба и да попитам дали случайно и Хедъридж не членува в него. В нашия клуб има няколко хиляди действащи и запасни офицери. Нощният портиер ми направи справката. В списъка е и името на Хедъридж.

— Къде се намира клубът?

— Пал Мал. „Клуб на офицерите от армията и флота“. Хедъридж вечеря там всяка събота. Обикновено след някоя среща с избиратели или друга парламентарна дейност. Доста възрастен, може би наближава осемдесетте. Храни се винаги сам, неизменно се занимава с нещо странично. Чете пощата си, преглежда документи. Никога не е канил гости, на практика старателно избягва компаниите. Понякога остава и да пренощува. Една част от обслужващия персонал го счита за студен като риба, друга — за човек, който умее да скрива гнева си. Общо взето го харесват, понеже бил прям.

— Гнева си ли? Може би крие онзи гняв, който се е родил още през четирийсет и пета? Но защо не е предприел нещо, ако случаят действително е такъв, господи? Нали е цял депутат, да го вземат мътните!

— Може би защото са го заставили да мълчи и именно това е причината за гнева му. Преди да предприемем каквото и да било, трябва да сме сигурни в неговите възгледи.

— Но как? Ако той е капитанът на Хейл, не можем да сторим нищо друго, освен да му разкажем цялата история. От началото до края.

— Беше ми трудно да заспя и доста помислих по този въпрос — въздъхна Саутби. — И ето какво измислих: вече ви казах да оставите Хедъридж на мен. Вие трябва да мислите за своя изчезнал приятел, а вероятно и за себе си. Доколкото разбирам, вече са ви обявили за издирване…

Фоли придърпа телефона и набра номера на дома си в Икзетър. Изслуша началото на записаното съобщение, после вдигна глава и попита:

— Имате ли нещо против да оставя вашия телефон за свръзка?

— Не, разбира се.

Фоли с напрегнат глас продиктува кратко съобщение до Люин, добави номера на Саутби и затвори.

— Вашият човек Грант ще свърши ли работа? — попита полковникът.

— Ще направи каквото може. Ще пусне някой и друг слух, вероятно ще поизвие някоя и друга ръка…

— А началниците ви?

— Полковник, сега имам нужда от потвърждението на Хедъридж. Трябва да се върна у дома и да им предложа някакво обяснение за решението да си пъхам носа където не трябва. Аз действам на своя глава, аз пренебрегвам разпореждане за прекратяване на следствие, което се прехвърля към МИ-5. И наистина съм обект на издирване. Отсъствам от работа, за да се занимавам с нещо, което има вероятност и да се окаже съвсем законна дейност на секретен правителствен обект. Защото, съгласете се, от самоубийството на Самюел Хейл все пак е изтекла доста вода… Признавам, че дори случаят да се окаже именно такъв, аз пак няма да се откажа. Защото легализирането на една дейност съвсем не означава, че тази дейност е правилна. По тези причини аз не мога да се върна, без да зная истината. Или такава част от нея, която ще ги накара да ме изслушат и да забравят за момент високопоставените бюрократи, които ги притискат.

— А ако все пак откажат да ви изслушат?

— Тогава няма да имам избор и ще бъда принуден да се обърна към човека, който изпрати Найджъл Люин в проклетите тресавища. Към Рудолф Моравец.

— Нещо като вечеря с дявола, а? — направи гримаса Саутби. — От подпалките, с които поддържа огъня си тоя тип, едва ли ще излезе нещо. Господи, човече, та нали сам преди малко ми цитирахте заглавията, които ще излязат в парцаливите му клюкарски вестничета?

— Зная това, полковник. Но може би то ще се окаже единственият начин да привлечем вниманието на обществеността. Иначе кротко ще си дремем до мига, в който ще се събудим да установим, че кошмарите на Хейл са се превърнали в действителност. И тогава щем не щем ще трябва да се поклоним пред надменната усмивка на новия си господар — HOMO SUPERIOR!

Петнайсета глава

В очите на Джейн Хейвършам нямаше сълзи за Адам. Лежеше и чакаше неговите създатели, в душата й се беше настанило равнодушието. Бяха й дали лекарство, което я издигаше над страха и я държеше в някакво топло, но безводно море.

Стаята беше безупречна. Сякаш я бяха създали специално за нея. Бледа боя, чисти линии, пълна липса на орнаменти, почти безупречно произведение на изкуството. Почти. Защото нищо в тази стая не беше живо. С изключение на нея. На Осмия ден Бог създал синтетиката и доволно се дръпнал да огледа творението си. Не помисли ли за биологичното рециклиране на материалите, Господи? Или пластмасата е вечна, защото е Твое творение? Те не виждат разрухата на света, нали? На техния свят… Продължават напред и все напред. Мили Боже, признавам, че не бих имала нищо против едно цвете. Само едничко, ей така, за спомен…

— Как се чувствате, госпожице Хейвършам?

Той също беше почти съвършен. Загорели ръце със златни косъмчета, загоряло лице с правилни черти и всичко останало, разположено точно там, където трябва да бъде. Златиста коса и златисти вежди. Цвят, за чието постигане по изкуствен начин международните козметични компании харчат милиони долари. Белозъба усмивка, издаваща добри грижи, а може би и загриженост. Единствено очите му я разочароваха. Защото гледаха през нея, дори отвъд нея. По посока на бъдещето, в което тя не е поканена и никога няма да бъде. Ясни и решителни очи, фокусирани върху една велика цел. Далеч по-важна и по-велика от тази, за която са полагали хипократовата клетва неговите по-низши колеги. Тя струеше от него, грееше като ярка слънчева светлина. Но Джейн беше сигурна, че това тяло никога не е било докосвано от лъчите на слънцето. Също и душата му. Тази сигурност може би се дължеше на монотонното, почти неуловимо за слуха, басово бръмчене, на изкуствено поддържаната температура и влажност на въздуха. А може би и на някакъв първичен инстинкт, на троглодитска памет, оцеляла дори след хилядолетното цивилизоване на човека.

— Прекрасно — отвърна тя и наистина се чувстваше така.

— И изглеждате прекрасно — похвали я той. — Направо сияете.

— Вие лекар ли сте?

— О, да.

От начина, по който произнасяше гласните, тя стигна до заключението, че е роден някъде по Източното крайбрежие, най-вероятно в Бостън.

— Къде се намирам?

— Не помните ли как бяхте доведена тук?

— Помпя, че летях. И това е всичко.

— За момента то е напълно достатъчно.

— Аз убих Адам — съобщи му спокойно тя, очите й продължаваха да бъдат сухи. — Даниел също. Изобщо всички…

Той се усмихна и леко отметна завивката й. Ръцете му пипаха нежно, като докосването на пролетен бриз.

— Прекрасно — усмихна се тя, затвори очи и отново потъна в своето топло, безводно море.

Рудолф Моравец стоеше на терасата на своя просторен мезонет, дъждовните капки барабаняха по панорамните стъкла и скриваха света отвъд тях.

Джеймс Шайрър довърши халбата с любимата си американска бира и уморено въздъхна:

— Е, добре. Значи отново излизаме под слънцето…

Зачервените му очи го правеха да изглежда стар.

Моравец не отговори нищо, потънал дълбоко в мислите си.

Шайрър стана на крака.

— Значи ще си играем на трите маймунки. Снощи не съм чул нито дума, значи на мен се пада ролята на онази, дето си крие ушите. За теб е втората — тая с голямата уста. Здраво запушена, разбира се. А Джейн, където и да се намира прекрасното й тяло, ще трябва да се задоволи с ролята на третата — оная, дето гледа, но нищо не вижда. Такива ми ти работи… Можеш ли да разчиташ на нея? Искам да кажа, че аз съм купен, а теб те прекараха… Остава само тя… Какво ще затвори нейната уста? Господи, дано не я видим в сводката за ежедневните нещастни случаи!

— Връщай се при мадамата си.

— Ще го направя, при това с истинско удоволствие!

— И остани трезвен.

— Забравяш, че не съм един от твоите бъбриви пияници. Затова мога да се гипсирам когато поискам, дявол да го вземе!

— Твоя работа.

— Разбира се, че е моя. Не искам някой да драсне кибрита и на моята клиника!

Моравец рязко му обърна гръб. В очите му проблесна гняв, примесен с чувство за вина.

Шайрър обаче нямаше намерение да се предава.

— Вече нищо не можеш да ми направиш! Но на копелетата можеш! Хайде, сритай ги в пищялките! Публикувай всичко, което знаеш, дори и да те натикат в миша дупка след това! Ти можеш да си го позволиш!

— Изобщо нямаш представа за моя свят — горчиво промълви Моравец. — В информационния бизнес стоиш на върха само докато това ти е позволено. Няма значение дали си голям или малък — неизменно се храниш от трохите, които ти подхвърлят властниците. От време на време се промъкваш през задния вход и правиш опит да измъкнеш нещо от слугите. Понякога успяваш, понякога те перват през пръстите. Но никой няма да ти прости, ако разбиеш парадния вход, отвориш прозорците и позволиш на простосмъртните да надникнат във вътрешността на сияйната крепост. Никой!

— Така се разбиват илюзиите — сви рамене Шайрър. — Аз наистина вярвах, че информационни гиганти като теб могат да свалят правителства когато им хрумне…

— Някой друг път ще ти обясня реалната власт на медиите — въздъхна Моравец. — А сега хващай пътя и не забравяй да си държиш езика зад зъбите!

— Хей, Моравец, всичко, което затваря твоята уста, мен ме превръща в гроб!

Магнатът му обърна гръб, наля два пръста питие в чашата си и го погълна наведнъж. Очите му бяха отправени към просторните мрежести клетки за птици в Риджънтс парк, но не виждаха нищо. Тръпнеше от гняв и унижение. Безцеремонно му бяха затворили устата, но дори това не беше най-лошото. Защото се оказа, че знаят прекрасно слабите му места и изобщо не се колебаят да ги използват. Моркова му подадоха веднага след тоягата, самоувереността им направо спираше дъха:

Колко ли ви е било трудно да се впишете в живота като истински британец, мистър Моравец! Или, по-скоро, като англичанин? Безброй унижения, открито пренебрежение, а понякога и откровени обиди, нали? Срамота! Но в тази страна единствено честта е в състояние да отваря вратите, мистър Моравец. Истинската чест, разбира се. Нещо, което ви поставя на равна нога с тези, които са благородници по рождение. Естествено, стила трябва да оставите на хора като нас… Защото ние прекрасно разбираме вашите нужди и уважаваме положението ви в обществото. Сигурни сме, че и вие ни отвръщате със същото… Нали се разбираме отлично, мистър Моравец?

На прага се изправи икономът с телефон в ръка.

— Търси ви някой си старши детектив Фоли, сър.

Моравец поклати глава в знак на отрицание, после изведнъж промени мнението си.

— Чакай! Ще говоря с него…

Икономът остави апарата на малка масичка с плот от бял мрамор и безшумно се оттегли.

Моравец остана загледан в слушалката доста дълго, после пристъпи напред и я вдигна.

— Фоли. Не ви се обадих, просто защото не научих нищо ново за Люин. Абсолютно нищо.

— Той е тръгнал за Дартмур — почти обвинително отвърна Фоли.

— Да.

— Потвърждавате този факт?

— Да.

— Знаехте ли това при разговора ни снощи?

— Имах някаква информация, но както вече ви обясних…

— Трябва винаги да сте крачка пред конкуренцията, нали?

— Правилно.

— Как ще реагирате, ако ви кажа, че разполагам с… материала, който е тръгнал да проучва за вас Найджъл Люин?

Колебанието на Моравец продължи само частица от секундата.

— Ще кажа, че въпросното проучване отпадна от бъдещите ни планове — отсече той.

— Което означава, че се отказвате от публикуване.

— Точно така.

— Но все пак сте получили някаква информация от Найджъл…

— Нито дума, вече ви казах това!

— А как мога да се свържа с Джейн Хейвършам?

— Тя сключи договор с една американска компания и веднага започна работа.

— Какво означава това?

— Че вече не е тук.

— Сбогом, господин Моравец — рече Фоли и този път обвинението в гласа му прозвуча съвсем ясно.

— Докопали са го — въздъхна Фоли и остави слушалката.

— Какво ви накара да го разпитвате така директно? — вдигна вежди Саутби. — Мислех, че искате да получите информация за вашия приятел Люин…

— Чувството за вина с нещо страшно — промърмори Фоли. — Може да смачка и най-гордите от нас. Арогантното му поведение е изчезнало. Което означава, че го държат в ръцете си. Без значение са методите, с които са го постигнали. Предварително знаех, че няма смисъл да му се обаждам, но все пак исках да се уверя със собствените си уши. — Погледна часовника си и се изправи: — Имам среща с Мейбъри. Ще ида да разбера до какво се е докопал, а после веднага се връщам тук. Ще имаме достатъчно време да хванем Хедъридж. — Вдигна слушалката и набра някакъв номер: — Мейбъри? Още ли спите? Я вижте колко е часът! Няма да питам с какво сте си запълвали времето. Уговорката за днес още с валидна, нали? Добре. Препоръчвам ви да слушате новините по радиото. Да, отначало докрай… Окей, ще се видим по обяд. — Затвори и се обърна към Саутби: — Работил е цяла нощ върху нещо… Вероятно същото, върху което работим и ние. Какво ще правим с Хедъридж? Дали е уместно да го предупредим за посещението си?

— Не мисля, че той е най-добрата идея.

— Тогава какво? Да се изтърсим направо на масата му?

— Обикновено си почива в една от стаите, запазени само за мъже. Имам чувството, че е женомразец. Предлагам да вечеряме в клуба, ще позвъня да ни запазят маса. Някъде около осем, това е обичайното време и за него…

— Облекло? Разполагам само с две чисти ризи и комплект бельо.

— Напълно достатъчно. Между другото… — Саутби му направи знак да го последва и закуцука към вратата. Спря се пред стар войнишки сандък, опрян до стената на входния вестибюл. Вдигна капака и рече: — Изборът е ваш.

Фоли надникна вътре, въздъхна и промърмори:

— Сега вече се радвам, че ви позвъних, преди да се отбия.

— Според източници, на които може да се вярва, Ричард и Хариет Уордлъв са били застреляни с пушка от упор.

— Не бих искал непрекъснато да живея с подобни мисли в главата!

— Такъв е светът — сви рамене Саутби.

Фоли продължаваше да се колебае.

— Всички са редовно регистрирани, включително и за изнасяне извън апартамента — уведоми го полковникът.

— Но не и от мен.

— Технически погледнато, вие вече действате в разрез със закона, нали? Неизпълнение на заповед…

— Мокър от вода не се бои, а? — вдигна вежди Фоли. — Познат аргумент.

— Бих го нарекъл аргумент за лична защита.

Фоли сведе поглед към четирите пистолета, които мътно проблясваха в дъното на сандъка.

— Какви са предпочитанията ви?

— Свикнал съм с „Колт“ калибър 38.

Саутби се наведе, изпъшка и извади от сандъка плосък револвер в дебел кобур от необработена кожа.

— „Смит и Уесън“, 38-и калибър, модел „Бодигард“ — обяви той. — Ударникът е с подплата, просто за да не разкъсате модното си костюмче от „Армани“.

Фоли разтвори пешовете на сакото си.

— Е, това е друга работа — усмихна се Саутби. — Никой уважаващ себе си бодигард няма да си поръча дрехите при „Джоузеф Дорф, модно облекло — Икзетър“.

— Вероятно защото получава заплата, която му позволява да си избере Армани — подхвърли Фоли, пое в ръка синкаво проблясващото оръжие и щракна барабана: — Пет патрона, а? Трябва да го запомня.

— Имам и една „Берета“ с пълнител за тринайсет — предложи Саутби: — Ако предпочитате нея…

— Никога не се докосвам до автоматични пистолети.

Саутби кимна и му подаде малка кутийка с патрони.

Фоли зареди барабана, върна се в дневната и натика останалите в сака, които беше извадил от багажника на БМВ-то.

Саутби се изправи на прага и му подхвърли връзка ключове.

— Ще ви потрябват, в случай че ме няма, когато се приберете. Обикновено в събота ходя на пазар…

— Един полковник от МО бута количката си в супермаркета? — вдигна вежди Фоли.

— Трябва да се живее, нали? — отвърна Саутби, изпъшка от болка и намести осакатения си крак.

— Две ключалки?

— И двете са поставяни допълнително. Резе „Банхъм“ и кодирана ключалка „Чъб“.

— Сериозни предохранителни мерки.

— Сериозен е и светът. Такъв беше дори преди да се появите вие…

Фоли затъкна револвера в колана си, ръкохватката му остана да стърчи надясно. После закопча сакото и се изправи.

— Добре, време е за Мейбъри.

— Трябва много да внимавате — предупреди го Саутби.

— Вие също, полковник.

— Ще използвам пълния капацитет на феноменалната си памет и когато се върнете, ще ви представя подробен отчет за онова съвещание с Несбит.

Кънтри клубът „Уили“ се намираше в близост до Ърлс Корт, навалицата в съботните следобеди беше толкова голяма, че част от посетителите чакаха отвън, на тротоара, подредени в дисциплинирана опашка.

Фоли мина с колата си покрай входа, успя да паркира на една от страничните улички и се върна пеш. Насочи се направо към входа и тикна полицейската си карта под носа на портиера. Онзи сви рамене и му направи път, кимайки едва забележимо на колегата си.

Клубът се намираше в приземието, до него се стигаше по стълба с парапети в стил „Дивия Запад“. Същият стил цареше и във вътрешността, всичко беше направено от солидно дърво. Никакъв шперплат, никакъв картон. И никакво лепило, добави в себе си Фоли, истински впечатлен. Огромно огледало заемаше една от стените. В него се отразяваше фигурата на висок, уморен мъж с измачкан костюм, който сякаш беше изпаднал в шок от откритието, че е населил тялото на някакъв непознат старец. Фоли побърза да отмести поглед от това изображение и се закле да отиде най-малко двайсет дни на санаториум за подобряване на физическото състояние. Ако изобщо успее да се върне към нормален живот, разбира се…

Музиката беше кънтри, изпълнявана на живо. Доста висока, но все пак поносима. Воплите на хавайска китара насищаха влажния, натежал от тютюнев дим и миризма на бира въздух. Фоли се насочи към бара, проби си път сред тълпата и си поръча „Блъди Мери“[1].

— Тежка нощ, а? — хвърли му съчувствен поглед приятното на вид червенокосо момиче зад бара, което беше окачило на блузката си огромна значка с надпис: „За безопасен секс дръжте твърдите мъже под покривало“.

— С лед — рече Мейбъри, плъзнал се неусетно до Фоли.

— Неговото или „Блъди Мери“? — вдигна вежди барманката.

— И двете — кратко отвърна Фоли и извърна очи към Мейбъри, който почти го опираше с нос в навалицата. — Не бихте ли се отместили малко?

— Господи! Вие наистина се радвате да ме видите пак!

— Много смешно!

— Вече си мислите, че съм забелязал разликата, нали? Какво е това там в кафявата опаковка? Или не трябва да питам?

— Всичко. Абсолютно всичко.

— Съмнявам се — отвърна Мейбъри. Очите му бяха сериозни и някак тъжни.

Музиката замлъкна. На малкия подиум се появи мъж с къса пура в уста, който взе микрофона и поздрави присъстващите.

— Тук аз командвам! — изкрещя той и моментално беше обсипан с добродушно дюдюкане от публиката.

— Слушах новините — промърмори Мейбъри, притиснат още по-плътно от навалицата до тялото на Фоли.

— Е, и?

— И вече знам защо сте помъкнали това желязо, което в момента ми нанася непоправими щети… Но все пак се радвам, че не сме съвсем сами…

— Не сме сами? Бих казал, че останалите заинтересовани отдавна са в моргата… — Очите на Фоли постоянно играеха, притеснението му беше видимо. — Не можем да разговаряме тук!

— Тук е най-подходящото място — поклати глава Мейбъри.

Човекът на подиума успя да усмири публиката, обяви поредното изпълнение и започна да си пробива път към бара.

— Добре ли беше? — попита той.

— При теб винаги е добре! — похвали го Мейбъри и побърза да го представи: — Д. Д. Хърел, съдържател на заведението и звезда в собствените си очи. Отворен ли е Офицерският клуб, скъпо момче?

Хърел се ухили до ушите, отстъпи крачка встрани и направи церемониален поклон.

Офицерският клуб се оказа канцеларията му на горния етаж. Две от стените бяха запълнени с увеличени снимки, свидетелстващи за близостта на собственика с известни кънтри звезди и подпечатани с огромните им автографи. Третата беше заета от широк прозорец с дебело стъкло, през което се виждаше вътрешността на заведението. Изолацията беше отлична, шум почти не достигаше дотук. Фоли изведнъж разбра, че това всъщност е обратната страна на голямото огледало в салона. Върху бюрото имаше персонален компютър Ай Би Ем с включен към него телефаксен модем, редом се виждаше скъп лазерен принтер. Фоли отправи въпросителен поглед към Мейбъри, а Хърел напълни три чаши със скоч, тикна две от тях в ръцете на гостите си, после се тръшна на удобния кожен диван.

— Наздраве!

— Май е време да започнеш обиколката си — промърмори Мейбъри.

— Но ние току-що влязохме! — изрази протеста си собственикът.

— Публиката те чака.

Хърел стана и закопча коженото си яке.

— Е, тогава не трябва да я разочаровам, нали?

— „Шоуто трябва да продължава“ — пропя Мейбъри с гласа на Фреди и се извърна към Фоли: — Наздраве!

— Скоро ще се върна — предупреди го Хърел.

Фоли отпи глътка от неразреденото питие, което опари и без това горящия му стомах. После хвърли многозначителен поглед към компютъра и реши да зареже официалния тон:

— Позволява ти да го използваш от време на време, нали?

Мейбъри се усмихна и започна да се рови в купчината компактдискове, пръснати около стереоуредбата. Избра си един, пусна го и едва тогава благоволи да проговори:

— Мисля, че се казва „гмуркане“…

— Кое? Дискът или проклетите ти номера?

Мейбъри протегна ръка да поеме пакета с откровенията на Самюел Хейл, после се настани зад бюрото на Хърел и потъна в четене.

Фоли уморено затвори очи. Тялото му просто плачеше за сън и почивка. Уили Нелсън носово му обясняваше, че питието не е лек за старостта, че красивите жени също остаряват и пътят е само един — надолу…

— Какво се опитваш да ми кажеш? — ядосано попита инспекторът, но Мейбъри изобщо не го чу.

Парчето свърши, откъм заведението долетя приглушен женски глас, който протяжно се оплакваше, че някъде на друго място едно момиче се радва на повече обич…

Кънтри музиката е душата на Америка, помисли си Фоли. Една разтърсена от дълбоки противоречия душа, един провал, скрит зад блестящата усмивка на победителя, една потръпваща устна върху каменното лице на „американската мечта“. А неговата душа се гърчеше от никотинов глад. Отпи глътка уиски, но нещата станаха още по-лоши. Върху писалището имаше пакет цигари, но той нарочно избягваше да го гледа. Изведнъж му се прииска да е отново у дома, в Икзетър. Да забрави, че е ходил в Ретмур Фарм, да забрави името на Еленър Хейл. Не желаеше да поеме тежката отговорност, пред която беше изправен. Не желаеше да взема решения, да прави избор и да планира неща, които нямаха нищо общо с вече избистреното отношение към живота, който го очакваше занапред. Но най-вече не желаеше да чувства тежестта на револвера, затъкнат в колана му, а още по-малко — хладния допир на опряно в слепоочието му дуло на пушка… Не беше готов да умре. Смъртта също присъстваше в плановете за годините, които му оставаха, но тя беше складирана на най-задния рафт.

— „Защо точно аз?“ — пропя Мейбъри, който очевидно го беше наблюдавал от известно време. — Пише го на челото ти, инспекторе. Ясно и отчетливо като белезите от шарка. Същевременно отлично съзнаваш, че няма да се откажеш, нали?

Фоли нервно се доближи до писалището, разпечата пакетчето цигари и запали.

— Сега по-добре ли ти е? — спокойно попита Мейбъри.

— Върви по дяволите!

— Всички ще отидем там.

— За какво поиска да се видим?

Мейбъри извади от джоба си компютърна дискета и му я подхвърли.

— „Имало едно време“… Само дето това не е приказка.

— Имало едно време?

— … Имало страх — поясни Мейбъри и потупа с пръст признанията на Самюел Хейл. — Страх, който е принуждавал доблестни и честни мъже да търсят закрила от онова, което едно време се е наричало „добрата стара Англия“…

— Знам това.

— Но благодарение на научно-техническия прогрес страхът се оказал неоснователен. Радиацията не успя да отрови милиони хора, ядрените електроцентрали не изпускат бавна смърт, телевизионните приемници не разяждат телата ни. Мозъците сигурно, но не и телата ни. Страхът обаче е предизвикал раждането на една могъща организация. Нейната структура не е точно държавна, но не е и частна. На практика тя не съществува. Част от нея може да бъде открита в едно или друго министерство, друга наднича от различни частни компании. Но тя няма живо, тупкащо сърце, върху което да сложим ръка и да заявим: Ето, тук живее ужасът! Проблемът, Питър Фоли, е следният: страхът е създал тази организация… Как да я наречем? Може би „структура на властта“… И оттогава насам никой не смее да й се бърка. Десетилетия наред определени хора са били в състояние да получават всичко, което искат и когато го поискат. Независимо от цената, която без съмнение трябва да бъде изчислявана в стотици милиони.

— Как така?

— Много просто. Други са правили заявките, други са ги изпълнявали. Под съответния благовиден претекст. Така се е създала веригата, всяка брънка от която е самостоятелна клетка на властта, със свой отделен чиновник, отделен департамент, отделен бюджет за изследователска дейност, отделна компания или корпорация. Проектът АДАМ е захранван не от една Ева, а от безброй много нейни посестрими. И процъфтява в рай, върху който дори Бог не може да сложи ръка. Това е причината, поради която АДАМ, за разлика от библейския си адаш, никога не е бил прокуден от райските градини. Продължавал е да действа точно по онзи начин, по който е действал в годините на големия страх. Единствената разлика е, че са потърсили нов raison d’etre — нова мотивация за оправдание на съществуването си. Пред онези, които страшно много държат на това съществуване, разбира се. Така страхът се превръща в мечта. А мечтата е толкова красива и убедителна, толкова важна за бъдещето на човечеството, че хората, които имаме предвид, просто затварят очи и се оставят на прекрасната музика… И мечтата продължава, за нея времето и пространството вече нямат значение. Тя е извън контрол, тя не подлежи на съмнения. За да се превърне накрая — Мейбъри почука с пръст по ръкописа на Хейл, — в неописуем ужас!

— С всичко това искаш да кажеш, че нямам шансове да прекратя хода на събитията, нали? Лъжицата е прекалено голяма за моята уста. Зная това. Може би не ще успея да срутя проклетия им храм, но нищо не може да ми попречи да застана край него и да заклеймя това, което се създава под покрива му!

— Чрез Хедъридж, така ли?

— Ако той се съгласи.

— Нима не разбираш, че те не се страхуват от нищо? Подарили са живота на Хедъридж и Еленър Хейл, просто защото са били убедени, че не могат да им сторят зло. Защото знаят, че някъде по веригата ще бъдат взети мерки срещу всеки, който се опита да им създава проблеми.

— И това е най-голямата им грешка. Защото започнаха да убиват хора.

Мейбъри включи компютъра, вкара дискетата в леглото и опитните му пръсти пробягаха по клавиатурата. Върху екрана бавно се очерта някакъв дълъг списък.

— Искам да ти покажа срещу какво си тръгнал — промърмори той.

Фоли зяпна от изненада, за известно време му беше трудно да каже каквото и да било.

— Нима са толкова много? — най-сетне успя да прошушне той.

— Може би са и повече, но до тези успях да се добера…

— Но как си…

— Вече ти казах. Живеем в нов свят. Натрупани са огромни количества информация, които трябва да бъдат съхранявани по съответния начин. И до тях може да получи достъп всеки, който знае как… Мога да се включа в буквално всяко заглавие, което ми предложиш. Мога да го изкормя цялото и да го лиша от всякакво съдържание…

— От къде започна?

— Оттам, където спрях вчера.

— Несбит?

— По-скоро от Парламентарната комисия по екология и човешки ресурси, която оглавява. Умишлено отбягвам да се занимавам с него лично.

— И какво излезе, като тегли чертата?

— Искаш да кажеш като написах заглавието ли? Най-далечните разклонения опират до тъмни и потайни пещери — секретните отдели на различно ниво. Онези, за които вестниците постоянно вдигат пара, но има и други — за съществуването на които не вярват дори те… — Мейбъри докосна клавиатурата и на екрана се появи нов документ: — Сега можеш да провериш как разговарят с нашите законно избрани управници. Заповядай.

— „Обединена проучвателна група“? Коя е тя, по дяволите? Какво проучва, как е обединена?

— По-скоро питайте с кого. Англо-американска, пълната й титла гласи: „Обединена група за политически и икономически проучвания“. — Мейбъри докосна един клавиш и добави: — А тази финансова групировка осъществява контрола…

— Господи Исусе!

— Работят в областта на информацията. Услугите им са напълно безплатни, но се ограничават само за представители на висшите ешелони в политиката и търговията. Ултрасекретни, разбира се. Прогнозите им са смайващо точни. Съдейки по решението за мащабни инвестиции в Източна Европа, взето от група корпорации под техен контрол още в началото на осемдесет и девета година, аз стигам до заключението, че те са знаели за срива на комунистическата система далеч преди неговото начало. За съжаление не успях да открия вратичка, през която да се вмъкна директно във файловете на тази Обединена проучвателна група. Не обичам да ме побеждават, но фактът си е факт.

— Но как изобщо успя да стигнеш до тях, по дяволите?

— Държавният архив ревниво съхранява всички направени от правителството разходи — самодоволно се усмихна Мейбъри. — Похарчените по извънбюджетни сметки суми просто получават някаква легитимна форма и така незаконното става законно.

— Незаконно? Какво например?

— Дребни неща. Например ежемесечни разходи за лимузини от Хийтроу до Чекърс. Колите не са правителствени, но въпреки това сметката се изпраща в Уайтхол. Оттук нататък е лесно: часове на пристигащи самолети, списък на пътниците в тях, адреси, кредитни карти, всичко. Мога да ти кажа дори марката на бельото, което носи момичето, заело примерно място Ф-5 в съответния полет…

— Искаш да кажеш, че съм се изправил срещу Даунинг стрийт?

— Вече ти показах срещу какво си се изправил. А те пък ходят на гости на министър-председателя в Чекърс. Не е съвсем едно и също, нали? Ти си детектив и вероятно няма да отречеш, че всичко това попада в кръга на косвените улики, ако говорим за пряка намеса на Даунинг стрийт в цялата тази афера…

— Мога ли да занеса тази дискета на Хедъридж?

— Не точно тази — небрежно отвърна Мейбъри и още по-небрежно си открадна една неизползвана дискета от чекмеджето на писалището. Подаде я на Фоли и добави: — Разпечатай я сам и вкарай всичко вътре, скъпи!

— Застраховка?

— Осигуровка. Доверие, чувство за сигурност, инстинктивен и чисто субективен стремеж към оцеляване.

— Ти ще оцелееш.

Мейбъри побутна ръкописа на Хейл обратно към Фоли, върху него постави тънък плик, който извади от джоба си.

— Последни сведения за Хедъридж — поясни той. — Творчески портрет, снимка и всичко останало. Внимавай, защото е доста люто старче.

— След малко излизам на сцената! — тържествено обяви Хърел, появил се изневиделица на прага.

— Няма да пропусна това събитие, дори да ми предлагат всичкото злато на света! — увери го Мейбъри.

Около четири и половина Фоли паркира своето БМВ в тесния пасаж пред апартамента на Саутби, внимателно избягвайки дърветата. Така постъпваше и у дома, в Икзетър, тъй като по дърветата кацаха птици, а птиците нанасяха тежки поражения в купето на откритата му кола. Затръшвайки вратичката, той за миг се пренесе обратно на паркинга пред полицейския участък, отново видя Найджъл Люин, провеждащ онзи фатален разговор с Лондон от телефона в колата си. Телефонът в колата.

— Идиот! — промърмори на глас той и хукна нагоре по стълбите на блока, забравил за асансьора.

За малко не се спъна в покупките на Саутби, наредени в кашони пред солидната входна врата на апартамента. Двата ключа вече бяха готови в ръката му. Дишайки тежко, той превъртя първо „Банхъм“, а след това и „Чъб“.

Най-напред усети миризмата. Вече не помнеше колко пъти го беше удряла в ноздрите по време на дългата полицейска кариера. Воня на фекалии, урина и кръв, понякога (но не и днес) примесена със сладникавата миризма на сперма. Така миришеше грозната, насилствена смърт. После усети тежък удар ниско в стомаха, нанесен сякаш от парен чук. Бяха двама. За частица от секундата Фоли разбра, че са професионалисти. Това личеше от икономичните движения, самоувереността и мълчанието им. Разбра също, че ще бъде убит. Хладнокръвно и безмилостно, без суетня, без излишни приказки.

Спаси го затъкнатият под колана „Смит и Уесън“. Нападателят му изохка, прегъна се на две, лявата му ръка инстинктивно стисна премазаните кокалчета на дясната. Замаян, но с бързи реакции, Фоли подгъна колене и рязко се завъртя. Вторият убиец, посегнал да го стисне в прегръдката си, изгуби равновесие и се стовари върху него, ръцете му се стрелнаха нагоре, по посока на гърлото.

Ще те убият, помисли си Фоли и това беше всичко, на което беше способен мозъкът му. Ще те убият!

Спаси се от протегнатите пръсти към гърлото му, като рязко притисна брадичка към гърдите си. Ръката му улови револвера под колана, но беше здраво притисната към тялото. Това движение му позволи да се размине с убийствения ритник на онзи с наранената ръка, който почти отнесе ухото му и се заби в протегнатите към гърлото му пръсти. Почти оглушал от болка, Фоли смътно долови гневния вик на втория нападател, после ръката с оръжието се оказа свободна и в душата му нахлу чувство на триумф. Ето го шанса! Ето я възможността да остане жив!

Трясъкът на първия изстрел беше приглушен, тъй като дулото на револвера се беше забило плътно в корема на нападателя. А вторият, произведен стотна от секундата по-късно, потъна в предсмъртния, смразяващ душата вик. Ушите на Фоли регистрираха сподавена ругатня, разнесла се някъде наблизо, съзнанието му — започнало да отчита хода на времето стотици пъти по-бавно — усети как убиецът измъква оръжието си, но го прави някак несръчно, не с тази ръка, с която е свикнал. Защото другата вече беше грозно подута и не ставаше за нищо.

Насочи дулото на револвера нагоре и натисна спусъка. Стреля два пъти, без да бъде сигурен къде отиват куршумите. Нападателят изрева и се отпусна на колене. Половината от челюстта му липсваше, от малката дупчица точно под слънчевия сплит бликаше кръв на неравномерни тласъци. Пръстите на лявата му ръка се разхлабиха около ръкохватката на автоматичния пистолет, дулото му бавно се насочи към паркета. Беше толкова близо до лицето на Фоли, че той усети миризмата на оръжейна смазка. Тялото му потръпна от тържеството на сетивата, които с всяка нервна клетка сякаш повтаряха: жив съм, жив съм!… До слуха му достигна агонизиращо хълцане, тежка капка кръв, примесена с нещо друго, шльопна на сантиметри от лицето му. Видя как дулото на автоматичния пистолет започна бавно да се повдига.

— Съжалявам — прошепна Фоли. Каза го искрено, каза го от сърце. Защото разполагаше както с живота, така и с възможността да го продължи… Отхвърли встрани отпуснатото тяло от гърба си, заби револвера в сърцето на втория нападател и натисна спусъка. Веднъж, втори път… Убиецът отлетя назад, потръпна и се отпусна. Пет куршума, напомни си Фоли. Само пет… После легна по очи и повърна.

Миг по-късно се съвзе и издърпа краката си изпод трупа на първия нападател. Придърпа разкъсаното сако върху гърба си, погледна огромната локва кръв на паркета и отново му прилоша. Единият от куршумите вероятно е разкъсал главната артерия и човекът върху него е умрял от загуба на кръв, даде си сметка той. От тази мисъл пак му стана лошо. Скочи на крака и изтича в тоалетната. Там се отпусна на колене и наведе глава над чинията. Нямаше какво да повръща. Устата му се изпълни с противни киселини, примесени с вонята на шотландско уиски.

Трескаво се съблече и влезе под душа. Водата потече мръсночервена, после бавно започна да се избистря. Фоли се облегна на покритата с плочки стена и се отпусна под горещите струи. Умът му беше кристално ясен и веднага прецени колко малко шансове му бяха останали. Очакваше да чуе вой на полицейски спрени, но навън беше тихо. Лондон. Градът, от който беше избягал. Престрелка посред бял ден, два окървавени трупа и никой нищо не забелязва… Искаше да се раздвижи, знаеше, че го чакат важни и най-вече бързи решения. Но ласкавите струи на топлата вода отказваха да го пуснат…

Трябва да мислиш, заповяда си той.

Спомни си, че паркингът пред къщата беше пуст. Там се намираше само хондата с автоматични скорости на Саутби с инвалидна лепенка на предното стъкло. Блокът беше встрани от главната улица, заобиколен от високи и добре разклонени дъбове. Съдейки по птичите изпражнения, покрили тревата, паркинга и скамейките под дърветата, тези дъбове даваха постоянен подслон поне на половин милион птички. Дали са се вдигнали на ято от трясъка на изстрелите? Дали не са съобщили за убийството с уплашените си крясъци? Фоли си даде сметка, че започва да усеща последиците от шока. Тялото му трепереше от студ, едновременно с това се задъхваше от нетърпима жега. Излезе изпод душа, изтри се надве-натри със затоплената от радиатора хавлия, после навлече един от халатите на Саутби. Отиде в кухнята, направи си чай и го подсили с няколко капки бренди. Изправи се в средата на помещението и се опита да даде отговор на един важен въпрос — готов ли е да обърне гръб на целия си досегашен живот, има ли сили да продължи сам? И през цялото това време си даваше сметка, че рано или късно ще му се наложи да влезе в спалнята на Саутби…

Пристъпи до прозореца. Гъстият и сладък чай беше все още твърде горещ, но въпреки това той приближи чашата до устните си. Огледа стоманените рамки, почука с пръст по бронираното стъкло. Предпазни мерки за запазването на един вече погубен живот. Превърнали се в своята противоположност, тъй като са послужили като надеждна преграда за предсмъртните стенания…

Дрехите на Саутби няма да ми станат, разсеяно помисли той, инстинктивно влязъл в ролята на беглец и напълно забравил, че притеснението от предстоящото посещение във Военния клуб го беше накарало да влезе в един магазин за готово облекло и да излезе оттам с добре скроен костюм от сива вълна, който, акуратно сгънат в найлонов плик, в момента кротко лежеше в багажника на БМВ-то редом с бяла риза и консервативна вратовръзка „Блек Уоч“.

Усети как главата му започва да се върти. Ако не беше вонята на смъртта, несъмнено би забравил напълно къде се намира. Доплака му се. Отнемането на човешки живот не беше лесно дори там, в далечната Корея. Само в началото, промърмори някакъв мрачен глас, появил се дълбоко в душата му. Искаше му се да легне, да заспи, да забрави… Неотложните неща, които предстояха — особено повикването на полицията — му се струваха като част от друго време и друго място. Време и място, в които и той е друг човек…

Хайде, стига! Точно сега ли трябва да се поддаваш на нервна криза! Ставай! Тръгвай!

Камшичните заповеди на волята действително го вдигнаха на крака.

Така. Добре.

Овладей се, стари момко.

А сега действай!

Отпусна се на облегалката на дивана и набра номера на телефона в колата на Люин. Нещо, което трябваше да стори преди цяла вечност. Идиот!

— Ало? — обади се насреща нервен младежки глас, някой до него се засмя и каза нещо на девънски диалект.

— Кой се обажда, по дяволите?

— Аз си гледам телевизия — отвърна гласът. — Вдигнах слушалката, защото вие звъните! — Отново приглушен смях.

— Говорите с полицията! — тросна се нервно Фоли. — Колата, в която се намирате, принадлежи на човек, когото издирваме! Кажете къде се намира собственикът, а ако не знаете — дайте слушалката на някой, който знае! И по-бързо, ако обичате!

— Тук е само дежурната служителка.

— Къде тук?

— Фирма за коли под наем. Собственикът на този голф е наел една от нашите коли… Почакайте малко… Какво? Тя казва, че е наел джип с двойно предаване…

— Име?

— Име? — повтори младежкият глас, вече сериозен.

В слушалката прозвуча неясният отговор на момичето.

— Дайте й слушалката! — рязко заповяда Фоли.

Насреща се разнесе напрегнат шепот и прелистване на хартия.

— Люис… — отвърна най-сетне женският глас. — Приятел на една от колежките…

— Найджъл Люин? — попита Фоли.

— Да, точно така — Люин. Първото му име наистина е Найджъл… Дребен мъж, тъмнокос и пъргав… — Дланта върху слушалката попречи на Фоли да чуе ясно новия изблик на идиотски смях.

— Къде се намирате в момента?

— В колата, разбира се!

— Адресът! — тросна се Фоли.

Тя му го продиктува.

— Няма ли там някой от управата?

— За малко ги изпуснахте — вече е пет без пет… Тук сме само механикът и аз…

— Дайте ми номера на джипа, който е наел Люин!

— Канцеларията е заключена.

— По дяволите! Попитайте механика!

— Задръжте така…

Фоли откри, че стиска слушалката с цялата си сила. Разхлаби пръсти и пое дълбоко дъх в опит да се успокои.

— Ало? Полицията, ало? Слушам ви.

— Той казва, че джипът е „Дайхатцу“, четири по четири…

— Регистрационен номер?

Момичето бавно го продиктува.

— Имате ли някаква представа накъде е заминал? Не бързайте да отговаряте, помислете… Много е важно!

Дланта отново покри мембраната, този път нямаше дори шепот.

— Ало, там ли сте? — попита след няколко секунди момичето. — Вижте какво, не искам тази работа да се разчува…

— Обещавам.

— Добре, но…

— Просто ми кажете и бъдете спокойна…

— Затвори се в гардеробната с една от колежките ми… Няма да ви кажа името и хич не се опитвайте да го научите! Той… е, знаете какво е вършил…

— Продължавайте.

— Ние… Имам предвид две-три колежки… Отидохме да подслушваме… Ей така, за майтапа…

— Какво чухте?

— А вие какво мислите?

— Това изобщо не ме интересува! Той спомена ли какво се готви да прави? Похвали ли се? Обикновено обича да се фука…

— Да, каза, че ще направи голяма пачка… Хиляди… Щял да си купи нова кола, а тази тук — голфът, щял да й я подари… Спомена нещо за вестници и телевизия…

— Къде?

— Как къде? В Англия, разбира се…

— Искам да кажа — спомена ли къде се готви да спечели пачката?

— В Дартмур. Щял да почне с пандиза… Някой бил избягал оттам… Или от казармата… Дезертьор, или нещо подобно. Случило ли се е нещо? Приятелката ми сигурно би искала да го знае… С нищо повече не мога да ви помогна.

— Можете — отвърна Фоли. — Позвънете в полицейския участък на Икзетър и поискайте да ви свържат с криминален инспектор Грант. Ще говорите лично с него и с никой друг. Предайте му това, което разказахте на мен, а той ще ви даде допълнителна информация. Не се тревожете, няма да бъдете замесена в абсолютно нищо. Просто му предайте марката и номера на джипа и му кажете, че го е наел Найджъл Люин. Люин, а не Люис… Запомнихте ли? Предайте му, че е потеглил за тресавищата…

— Но тук всички телефони са заключени! — възрази момичето.

— Господи! — въздъхна Фоли. — А какво държите в ръката си?

— О, вярно! — изкиска се тя.

— Обадете се на Грант веднага!

— От чие име да го търся?

— Кажете му от полицията. Той ще разбере.

Фоли остави слушалката, напълни с въздух дробовете си и се насочи към спалнята.

Саутби лежеше върху смачканите чаршафи. Ръцете му бяха приковани към горната табла на леглото, краката — към долната. С жица, разбра Фоли едва след като дръпна пердето. Тялото беше голо, около китките и глезените се виждаха кървавочервени кръгове. Устата беше запушена със собственото му бельо, очевидно бяха обърнали внимание на гениталните, край които имаше най-много кръв, примесена с изпражнения.

Защо не им каза, за бога, разтърси се от безсилен гняв Фоли. Господи Исусе! По лицето му започнаха да се стичат сълзи. Плачеше за един човек, когото почти не познаваше. Човек, който беше готов да жертва всичко — и вече го беше сторил — в името на… В името на какво? В името на справедливото възмездие!

Погледна право в безжизнените очи и тихо промълви:

— Цената скочи до небето, полковник… И ще ги накарам да я платят. Бог ми е свидетел, ще ги накарам!

Прерови набързо гардероба на Саутби. Откри някакъв широк пуловер, чорапи и чифт панталони, които поне на външен вид изглеждаха доста по-дълги от останалите на лавицата. Ще свършат работа до колата, помисли си Фоли. После събра всички чаршафи и одеяла, които успя да открие, занесе ги в антрето и ги хвърли върху кървавите локви. Нямаше време за почистване.

Почистване след три убийства, смаяно се запита той. Какви мисли минават през главата ти, за бога! Май започваш да превърташ! Вече нищо няма значение…

Не, има. Срещата с Хедъридж.

И шансовете да открия Найджъл жив. Колкото и малки да са те.

После забеляза мигащата светлина на телефонния секретар на Саутби. Някой беше оставил съобщение.

Гласът беше развълнуван и напрегнат, задъхан от объркване, а вероятно и от страх:

— Шефе, обажда се Грант. Часът е два и двайсет. Прескочих до дома ти. Няма Найджъл, няма голф. Къщата е обърната наопаки. Всичко е изкормено. Докладвах незабавно и ми казаха да си гледам работата. Любезно, но категорично. Това беше добрата новина, сега се приготви да чуеш лошата: тук се появиха нови играчи. Специални части или някоя нова формация, за която нямаме чест да бъдем уведомени. Може би ти ги знаеш, а? Любезни и възпитани, сякаш излизат от църква. Но се усмихват така, сякаш са лапнали бучка лед. Бюрото ти е разглобено на парчета и дъските са изправени до стената на кабинета ти. Красивите литографии, дето ги донесе от последната си отпуска в Италия, положително ще имат нужда от нови рамки. Говори се, че си се забъркал в същото онова нещо, което навремето те е накарало да избягаш от Лондон. Споменават се наркотици и огромни подкупи. Един от дежурните чул как от твоя телефон правят проверка на банковите ти сметки, друг ми прошепна, че са открили някакви наркотици в спалнята на оня проклетник Найджъл. Мислят ви за комбина, шефе! С всички последствия, за които можеш да се сетиш! Разпъват те на кръст, а тебе те няма! С нищо не мога да ти помогна, трябва да се върнеш и да се оправяш сам. По-късно пак ще позвъня, дано да те хвана… Да, да, няма да забравя и ще си пазя задника!

Машината издаде кратък сигнал и утихна.

Тези юнаци не се шегуват, помисли си Фоли. С един удар искат да изтрият както личната, чака и професионалната ми репутация. А после вероятно и ще ме убият. Лесно ще задоволят любопитството на вестникарите. Ще се докопат до някой от информаторите ми в подземния свят на Лондон, ще го подкупят и той ще ме залее с помия. А ако копелетата имат достатъчно време и желание да се ровят надълбоко, положително ще открият, че съм поддържал незаконна връзка с жената на най-близкия си приятел от Корейската война, който впоследствие се издига до висшите ешелони на престъпния свят. Открил съм с какво се занимава и вместо да го предам в ръцете на правосъдието, съм предпочел да поискам тихо местенце в провинцията. Как ще изглежда всичко това в очите на изпълнената с подозрения общественост? Бил съм обект на изнудване, а съпругата е била примамката? Или просто са ме предупредили да си налягам парцалите? Омитай се от града, за да останеш жив. И никога не забравяй кой ти даде този шанс! Или още по-лошото — купили са ме, при това завинаги, до края на полицейската ми кариера. Моля, ето ви още едно умно ченге, на което са намазали лапата, и то бърза да подреди светлото си бъдеще!

Животът на Фоли се разпадаше пред очите му. В рамките на няколко дни всичко, което беше считал за стабилно, всичко, което виждаше като достоен завършек на едни достоен живот, щеше да иде по дяволите. Ако вече не е отишло, разбира се… Сънувам ли, запита се той. Не е ли всичко това нов вариант на корейските кошмари? Или пък още тогава съм се изпарил от прякото попадение на онзи снаряд, а душата ми е започнала да скита из един въображаем свят? Къде свършва кошмарът? Къде започва действителността?

— Глупости! — тръсна глава Фоли и скочи на крака. — Майната им на тези мръсници!

В очите му пламна гневно огънче, сърцето му нетърпеливо се сви. Облече набързо дрехите на Саутби, в главата му гореше едно-единствено име. Найджъл. Ще трябва сам да се добере до тресавищата, друг изход няма. Но нещата трябва да се степенуват по важност. Първо Хедъридж, после Найджъл. Хедъридж може би разполага с информация, която ще спести не само време, но ще спаси дори и живота на Найджъл. Трябва да се срещне с този човек, дори само в памет на Саутби. В негови ръце е ключът към загадката. А може би и оръжието, с което могат да победят. Ужасно много се нуждаеше от помощ, особено сега, след като мръсниците не му оставят друг избор, освен битката на живот и смърт. Вече му бяха пратили своите наемни убийци, които вероятно са очаквали да се срещнат с някой омекнал от перспективите на близката пенсия корумпиран полицай, отдавна забравил как се държи оръжие. И който просто ще се търкулне в краката им с вирнати лапи, а после ще умре. Е, хубаво. Те са мъртви, а старият полицай все още е жив. Въпрос на оцеляване… Те бяха изтезавали до смърт едни сакат воин — точно така, както господарите им го правят със стотици други военнослужещи. В името на научния прогрес, в името на Новия свят… А управниците вероятно са им помагали. Но най-лошото е, че той, старият полицай Питър Фоли, май ще се окаже единственият човек на този свят, който се опитва да ги спре… Прогони тази мисъл с рязко тръсване на глава.

Слезе до БМВ-то, взе новите дрехи от багажника и бързо се върна обратно. Не срещна никого, на паркинга нямаше нови коли.

— Майната ви на всички! — процеди Фоли и небрежно прекрачи проснатите в антрето трупове, полускрити под одеяла и чаршафи. Обземаше го хладен гняв, обземаше го чувство за свобода, което не беше изпитвал от години. Край на училището! Войната свърши! Започвам нов живот! Но преди това трябва да си разчистя пътя! С чувство, ако трябва дори с афект! В памет на Еленър Хейл, в памет на полковник Саутби и, не дай боже — на онзи млад разбойник Найджъл Люин. Найджъл, копеле тъпо, защо не можа да ми се довериш?!

Върна се в спалнята, при мъртвите очи на своя нов и бързо изгубен приятел.

Какво искаха от теб, полковник? Ръкописа на Хейл? Но те положително са проучили всичките познати на Еленър още в деня, в който са я убили. Положително са проверили с кого е разговаряла по телефона. Дали са записали на лепта всичките й разговори? Това обяснява лекотата, с която откриха теб, а и мен… Общият ни ковчег е бил поръчан в момента, в който си вдигнал телефона да ми се обадиш… Каза ли им, че съм бил тук? Това ли беше причината, поради която палачите останаха да ме чакат зад вратата? Да чакат едно смотано провинциално ченге с кални ботуши, готово да отговаря на важни въпроси? Бас държа, че си им казал да вървят по дяволите, дори когато са опрели дулото в челото ти. Личи ти по очите, полковник!… Все още ти личи.

Част от тези мисли вероятно беше изказал и на глас, зает да преглежда съдържанието на малката стоманена касетка, захвърлена до леглото с отворен капак.

После по устните му пробяга усмивка, очите му за миг се спряха на строгото лице на Саутби. Така се гледат професионалистите. Със сдържана сърдечност. Ръцете му сръчно подреждаха на купчина съдържанието на касетата: паспорт, кредитни карти, влогова книжка, чекове, шофьорско удостоверение и талон, секретни ключове с табелки, ключове за кола…

В Царството на сенките и инвалидите могат да тичат, нали, полковник?

Мълчаливо се изправи срещу двата живота на един човек, който вече го нямаше на света. Един човек, напълно безполезен за своите убийци. И разбра какво са искали от него те. По-скоро го видя. Там, между разтворените крака на убития мъж, подгизнало от кръв, беше изписано името на истинския палач: Несбит. А на дъното на касетата бяха акуратно подредени сведенията. Майсторска работа на професионален шпионин. В ушите на Фоли прозвуча дрезгавият, лишен от емоции глас: Ще използвам пълния капацитет на феноменалната си памет и като се върнете, ще ви представя подробен отчет за онова съвещание с Несбит. Аз се върнах, полковник, безгласно промълви Фоли. А теб те уби именно феноменалната памет.

Единият от фалшивите паспорти беше доста употребяван, по страниците му преобладаваха входно-изходни печати, поставени от граничната служба на Ейре. Другият беше абсолютно нов, неупотребяван нито веднъж. Но имаше име. Джон Дейвид Клифтън, един все още нероден човек, професия бизнесмен. Мястото за снимка беше празно, нероденият бизнесмен беше с четири години по-млад от Фоли. По една случайност рождената му дата съвпадаше с месеца, през който беше роден и Фоли. Август. Вдигнал документа пред очите си, Фоли си даде ясна сметка, че тук не става въпрос за фалшификат. Това беше един напълно редовен паспорт, който съответните служби са издали празен и са предали на когото трябва, без да задават излишни въпроси.

Няма да посмееш, рече си той. Но веднага си даде сметка, че вече не е онзи Питър Фоли, който напусна преди няколко часа този тих апартамент.

[1] Водка с доматен сок. — Б.пр. ↑

Шестнайсета глава

В секретния живот на Саутби се вписваше и един гараж, разположен в задната част на терасовиден блок с тухлена фасада, запълнен главно с малки магазинчета. Той се намираше близо до станцията на метрото в Северен Лондон и Фоли подозираше, че някъде наблизо, но не в същия блок, полковникът разполагаше и с малко, добре закътано апартаментче, с отделен вход, дебели завеси на прозорците и мебели втора ръка. Там неговите информатори, обикновено на градус, са бълвали зловещите и често предварително фабрикувани от ИРА слухове за поредната акция на „войниците на Каузата“. Слухове, пускани обикновено в Ирландския клуб, а след това пълзящи по богато разклонената мрежа от пивници и закусвални. Понякога част от тях, наистина незначителна, носеше богата реколта на специалистите по анализи в контраразузнаването.

А може би информаторът е бил само един, помисли си Фоли, докато пробваше ключалката. Някой луд англичанин, герой или комедиен актьор, успял да проникне в структурите на ИРА, действащи на английска територия. За Кралицата и Родината, а най-вероятно по свои лични подбуди, останали неразбираеми за обикновените поданици. Някой като Даниел Хейл, нали, полковник? Той ли е причината сега да лежиш там гол и лишен от достойнство? Заради него ли са те измъчвали, а после са изгубили търпение и са те убили? Ти ли си бил резидентът на Даниел, изпуснал го в ръцете на проклетата им инквизиция? В месомелачката? Ти ли си изгубил всякаква надежда за него, а едва след това си разбрал, че той не е в ръцете на терористите? Към кого е бил насочен гневът ти? Към едно лице и едно тяло, което би трябвало да е мъртво, но вместо това живее и действа благодарение на тях? Сега вече по-добре разбирам решителността, застинала в очите ти, полковник…

Автомобилът в гаража беше тъмносин „Рейндж ровър“, нито нов, нито особено стар. Беше мръсен, дебелите му гуми бяха покрити със засъхнала кал. Един пътешественик, получил заслужена почивка след бог знае какъв маршрут. Фоли беше сигурен, че акумулаторът е зареден. Завъртя стартерния ключ и мощният осемцилиндров двигател веднага запали. Както очакваше, скоростната кутия беше автоматична. Бавно изкара джипа навън, остави го да работи и побърза да вкара БМВ-то в тъмната клетка. Заключи вратата на гаража и потегли към центъра на Лондон. Седнал на високата седалка, той имаше чувството, че е разголен пред очите на всички.

Стигна набелязания район навреме, въпреки оживеното в съботната вечер движение. Вкара джипа в първото свободно място за паркиране, което откри в околностите на Пал Мал, заключи го и бавно пое към Клуба на офицерите от армията и флота. От време на време спираше и се оглеждаше, като човек, който не познава града.

Озова се пред входа петнайсет минути преди осем, с изненада установил, че заведението прилича по-скоро на някой от модерните лондонски хотели, а не на това, което беше нарисувал в съзнанието си — мрачна сграда от началото на века с мраморни балюстради и потъмняла от времето дървена ламперия. Влезе вътре с увереност, която не изпитваше, и се представи като гост на полковник Чарлс Саутби. Настани се така, че да вижда всички, които влизат, на масата постави вестникарските изрезки, които му беше дал Мейбъри.

Хедъридж пристигна след десетина минути, портиерът пристъпи да го поздрави и му подаде снопче писма и телефонни съобщения. Той разсеяно ги прехвърли в ръцете си. Беше висок и слаб мъж, облечен с тъмнозелен шлифер, все още гъстата му сива коса беше подстригана късо, лицето му с дълбоки бръчки около очите носеше загара на човек, който предпочита да живее на открито.

Фоли го позна веднага, но се надигна от стола си едва когато депутатът се приближи на крачка от масата му.

— Господин Хедъридж? — попита той. — Бихте ли ми отделили една минута?

Хедъридж се спря и му хвърли едни хладен поглед. Очите му пробягаха по лепенката върху ухото, през която вече избиваше прясна кръв, после озадачено започнаха да се извръщат по посока на рецепцията.

— Германия, четирийсет и пета! — настоятелно прошепна Фоли. — Гъста гора, далеч зад линията на фронта, подземен бункер, отрязана човешка глава, която е жива, въпреки всички доказателства за противното!

Хедъридж направи знак на забързалия към тях униформен служител и онзи се върна обратно. Очите му пламнаха като на човек с пристъп на треска, загорялото му лице видимо пребледня.

— Кой сте вие?!

— Казвам се Питър Фоли. Длъжността ми е старши полицейски инспектор, но трябва да ви призная, че с полицейската ми кариера вече е свършено, или скоро ще бъде свършено… С нея в момента се занимават същите хора, които навремето са ви изпратили в Германия. Искам да ви покажа нещо, искам да ви разкажа една история, страшно много се нуждая от помощта ви!

Хедъридж се размърда, изненадата му беше очевидна. Но в погледа му се появи някакво неясно примирение. Приличаше на човек, който дълго е очаквал нещо да се случи и то най-сетне се е случило. Редом с примирението имаше тъга и още нещо… По всяка вероятност страх…

— Не ви разбирам — промърмори колебливо той.

— Мисля, че ме разбирате, сър.

— Как стигнахте до мен?

— Член на този клуб е полковник Чарлс Саутби, доскоро висш служител в Министерството на отбраната. Сега трябваше да е тук и да говори вместо мен, но за съжаление вече не е сред живите. Убит след жестоки изтезания, днес следобед. Не бихме ли могли да поговорим някъде на спокойствие? Моля ви!

— Имате ли документ за самоличност?

Фоли вдигна ръка към вътрешния джоб на сакото си, но Хедъридж го спря.

— Не тук. Последвайте ме.

Насочи се към една от залите, запазени за хора без придружители от женски пол, и махна с ръка към ъгловата масичка. Настани се, без да отделя напрегнат поглед от лицето на неочаквания си посетител.

Фоли извади служебната си карта, но онзи почти не я погледна.

— Вярвам ви — махна с ръка той. — Кой уби полковник Саутби?

В очите на Фоли се появи мрачен пламък.

— Същите хора, които принудиха Самюел Хейл да си пръсне главата с ловна пушка; същите, които преди няколко дни убиха вдовицата му; същите, които снощи застреляха колегата ви Ричард Уордлъв, а след това изнасилиха и убиха съпругата му, за да заблудят полицейското разследване; същите, които преди няколко часа изтезаваха до смърт едни сакат офицер от военното разузнаване. Полковник Саутби. Един господ знае още колко убийства са извършили, още колко живота са превърнали в кошмар! Вие сте бил свидетел на началото, пребройте годините оттогава насам!

Хедъридж се сви, сякаш го бяха ударили, очите му продължаваха да са заковани в лицето на Фоли, но вече не го виждаха. В тях се четеше неописуем ужас.

Главата, помисли си Фоли. В момента тя е пред очите му точно такава, каквато я описва Самюел Хейл.

— Женска ли беше? — тихо попита той.

— Можеше да бъде всякаква — примигна Хедъридж и отново потръпна. — На мъж или жена, на момиче или момче… На дете, което е на хиляда години… Гледаше ме… Повече от десет години бях като луд… А може би и още съм… Мили боже! Искрено се надявах това да е погребано и забравено!… — Ръката му се протегна към дебелия кафяв плик, който Фоли беше поставил на масата.

— Това ще ви върне обратно в кошмарите! — предупреди го полицаят.

— А нима мислите, че някога съм бил извън тях? — горчиво се усмихна Хедъридж. — Като командир на специална част съм виждал най-отвратителните неща, които се вършеха в гадните им концлагери. Но нищо не може да се сравни с това, на което се натъкнах в онези бункери. Част от мен, вероятно по-голямата част от мен, продължава да живее сред онзи леден кошмар. И вероятно вечно ще си остане там…

Фоли го наблюдаваше как чете. Даваше си сметка, че всяка дума го връща обратно в реалността на ужаса, който този човек цял живот се беше опитвал да забрави.

Най-накрая признанията на Самюел Хейл легнаха отново на ниската масичка между двамата и Фоли започна да говори. Сбито и точно, като опитен полицай, той разказа на Хедъридж всичко. Онова, което знаеше, онова, което беше научил, дори онова, което беше предполагал… От момента, в който произнесе името на Еленър Хейл пред Найджъл Люин, до влизането си във Военния клуб преди броени минути. Пропусна единствено двата трупа, които лежаха във входния вестибюл на Саутби, а кръвта им бавно попиваше в резервните одеяла на полковника. Сякаш всичко това се е случило преди години, с учудване си помисли той. И връщане няма.

Хедъридж мълчаливо пушеше, пепелникът пред него се изпълни с фасове, много от които бяха само запалени и изгасени. От време на време задаваше кратки, колебливи въпроси, сякаш се страхуваше от отговорите. Най-сетне Фоли приключи, облегна се назад и запали първата си цигара. Гърлото му беше пресъхнало, очите му не изпускаха лицето на човека, седнал насреща му. Знаеше, че в това лице трябва да открие сила, молеше се на Бога смелостта на някогашния командос да е останала недокосната от годините.

— Вътре в себе си знаех, че тези неща не са приключени — промърмори Хедъридж. Гласът му беше спокоен, напълно овладян. — Знаех, че не биха рискували с провеждането на подобна операция, не биха се изложили на опасността от международен скандал, ако не бяха готови да използват плячката… О, господи!

— Разполагам с допълнителна информация за мащабите на дейността им — продължи да го притиска Фоли, измъкнал от джоба си дискетата на Мейбъри. — Тук има имена, фиксират се каналите за финансиране, разкрива се целият обхват на конспирацията… Записах всичко, което запомних от разказа на Саутби, за един човек, наречен сър Дейвид Несбит. Комисията по екология и човешки ресурси към парламента, а може би и към правителството, нали? Той осигурява закупуването на големи площи необработваема земя за нуждите на някакъв секретен обект, или серия от такива обекти. Саутби са повикали за експертна оценка на разходите по охрана. След като прочел завещанието на Хейл и след като чу за моите разкрития, той вече беше уверен за какво точно става въпрос. При последния ни разговор той обеща да си припомни всичко, свързано с онова съвещание при Несбит. И го е сторил. Оставил записките си на дъното на касета за ценности, която убийците му бяха отворили. Разполагам с тях, но се страхувам, че състоянието им е лошо, тъй като ги открих край трупа му. Смъртта на полковника беше недостойна, сър. Мисля, че са го убили именно заради тези записки. Заради това, което знае, или което са мислили, че знае… Ликвидират всеки, който ги заплашва, не си правят труда дори да събират доказателства. Давам си сметка, че документацията, с която разполагам, не може да бъде използвана като стопроцентови улики. Но мисля, че все пак е достатъчна за началото на едно разследване. Парламентарно разследване, сър. Организирано от човек с авторитет, от човек с необходимата доза доблест и вътрешно убеждение.

Хедъридж погледа дискетата, но не посегна да я вземе.

— Сигурен ли сте, че можете да защитите своите действия? — попита той. — Продължили сте едно разследване, което ви е било отнето със специална заповед… Следователно разчитате, че имате достатъчно доказателства за образуването на следствие, или… на разследването, което споменахте… Така ли е?

— Страхувам се, че мен вече са ме ликвидирали — поклати глава Фоли. — Дори да се боря със зъби и нокти, все някой от компроматите им ще остави леке на покривката… Такава е работата ми, вероятно и вие сте се натъквали на подобни неща като член на Парламента, нали? На мен вече никога няма да ми повярват. Но дори и да изляза чист като сняг от цялата работа, аз пак няма да притежавам това, което притежавате вие — директен достъп до върха. Затова само вие можете да свършите работата! Вие сте бил там. Вие сте видял всичко. Вие знаете. Само вие можете да накарате хората да повярват!

Хедъридж протегна ръка и докосна ръкописа на Хейл.

— А можете ли да ми кажете на кого да вярвам? — тихо попита той. — Ако вашата история е действителна, а аз мисля, че тя наистина е такава, откъде трябва да започна? В случай че в нея са замесени личности с положението и влиянието на сър Дейвид Несбит, то…

— Убеден съм, че Несбит е в играта! — разпалено отвърна Фоли. — Потърсил ме е лично в полицейския участък на Икзетър. Мен — възпитаника на обикновено квартално училище, без висше образование, дребното провинциално ченге пред пенсия, без никакви политически амбиции и интерес в области като екологията, а още по-малко човешките ресурси… Убеден съм, че не е подозирал за моето съществуване до момента, в който ни обединява фамилията Хейл: майката, синът и изтерзаният призрак на бащата. Разбира се, Несбит не е уточнил защо ме търси, но аз мога да направя своите предположения. Както и да е… Не ме открива и продължава напред. Мачка всичко по пътя си като валяк… Насочил се е към върха — нещо, което предполагам не е искал да върши… Както вече ви казах, аз се отлъчвам самоволно и се залавям с това, което умея най-добре — да захапя кокала и да не го изпускам докрай. По този начин превръщам следствието по убийството на една неизвестна никому стара дама в пряка заплаха за тайната империя на Несбит. Предполагам, че той е възприел действията ми именно така, тъй като окръжният полицейски началник иска главата ми, а екип от специалисти е обърнал наопаки както канцеларията, така и жилището ми. Несъмнено същият екип ще се погрижи да стори същото и с кариерата ми…

— От всичко това следва, че едва ли ще ви бъда от полза — поклати глава Хедъридж. — Самюел Хейл е знаел това, което зная и аз — заповедта за началото на цялата операция е издадена от най-високите ешелони на властта в тази страна. От сърцето на реалната власт. А Несбит е един от хората, които карат това сърце да пулсира. Към кого мога да се обърна с вашите разкрития, без да застраша собствената си кариера, а дори и нещо повече?

— Нима не познавате нито един човек по върховете на тази реална власт, на когото можете да се доверите? Напълно и без уговорки?

— Имате предвид някого, на когото бих доверил живота си?

— Да — твърдо отвърна Фоли. — Нещата действително опират до това.

— На колко души бихте доверили своя живот вие, старши инспектор?

— В момента? Доверието става нещо доста разтегливо, особено когато над главата ти се събират буреносни облаци. Но все пак бих открил такъв човек…

— Само един?

Фоли само сви рамене.

Хедъридж запали нова цигара, дръпна дълбоко и изпъна рамене.

— Падам си малко планинар — промърмори той. — Не съм силен като преди, но мисля, че все още мога да се справям с трудни ситуации.

Това обяснява загара и дълбоките бръчки около очите, каза си Фоли. Сякаш в потвърждение на мислите му, Хедъридж вдигна мазолестата си длан и махна по посока на въображаемите върхове.

— Понякога имаш чувството, че си на крачка от върха, достатъчно е само да протегнеш ръка, за да го докоснеш… Това е светът, в който бих искал да съществувам завинаги. Високо над мръсотията, която човеците създават тук, долу, в ниското…

Изгубих играта, въздъхна в себе си Фоли. У него вече няма желание за борба, мечтае единствено за бягството… Но кой може да го обвинява за това?

— Въпросът е друг, старши инспекторе — продължи Хедъридж. — Човек не може да започне катеренето, без да е абсолютно сигурен в хората, за които се е привързал с общото въже. Вие не пожелахте да ми разкажете цялата история и нещичко ми спестихте, нали? Нямам никакво намерение да изкачвам точно този връх, без да зная цялата истина!

— Би трябвало да станете полицай — отбеляза Фоли.

За пръв път на лицето на Хедъридж се появи подобие на усмивка.

— Цял живот се занимавам с хора, които са давали клетва да не казват цялата истина — промърмори той. — Да пропускат най-важното, дори да лъжат, когато това се налага… Общественици и политици, инспекторе… Двете страни на една и съща монета. Освен това съм професионален войник. Гледал съм смъртта в очите, сам съм убивал, командвал съм хора, които са правили абсолютно същото… И това им личи. По лицата, особено по очите… На някои им минава за часове, на други им трябват дни, дори седмици… Това е една невероятна, взаимно изключваща се смесица от емоции: срам и изненада, ужас и възторг… Давам си сметка и за болката, която изпитвате. Дясното ви ухо очевидно е сериозно пострадало, лицето ви е подуто. Като прибавя това към останалите драскотини и синини по тялото ви, неизбежно ще стигна до вярното заключение. И ще ви призная, че съм изненадан. Момчетата на входа не би трябвало да ви пускат. Отстъпили са с мисълта, че сте някой от действащите агенти на военното разузнаване, особено след като са разбрали, че сте поканен на вечеря от полковник, който действа именно в тази област…

Фоли докосна ухото си и с гримаса на болка попита:

— Друго?

— Под чисто новия ви костюм забелязвам подозрителна издутина и това ме навежда на мисълта, че сте въоръжен. А фактът, че костюмът ви е чисто нов, ме навежда и на една друга мисъл — по време на нападението, от което сте получили нараняванията си, е било унищожено и предишното ви облекло. От общия ви вид стигам до заключението, че се нуждаете от едно силно питие, което трябва да бъде последвано от добра вечеря. А докато похапваме, ще имате възможност да попълните липсващите детайли в своя разказ… Едва когато това стане, аз ще ви кажа за кого бих се привързал при изкачването на този невъобразимо опасен планински връх!

Хедъридж сгъна салфетката си и я постави върху масата. Отмести чинията встрани, отпи глътка вино и каза:

— Май не сте много разтревожен от вероятността да бъдете обвинен в двойно убийство… Не споменахте нищо за прикриване на следите от присъствието си в апартамента на Саутби…

— Имах време да помисля по този въпрос — отвърна Фоли. — И стигнах до заключението, че едва ли ще рискуват да ме предадат на съд. Вътрешноведомствени мерки за дискредитирането ми — да. Това ще бъде напълно достатъчно, при това, без да се вдига шум. Но открит съдебен процес за двойно убийство е нещо съвсем друго. Там ще трябва да изслушат аргументите, с които бих се защитил. Именно това не искат да допуснат. Готов съм да заложа пари, дом, бъдеще — изобщо всичко, което притежавам, че убийствата ще бъдат приписани на ИРА. Защото е извън всякакво съмнение, че Саутби се е занимавал именно с внедряването на агенти в средите на терористите…

Хедъридж се замисли, после бавно кимна с глава:

— Да. Предполагам, че сте прав. Един опитен полицейски офицер, който цял живот се е занимавал със събиране и мотивиране на улики, би бил твърде опасен противник за тях, особено в съда. Между другото, какво ви накара да решите, че и аз не съм едни от тях?

Фоли си отряза късче от сочния бифтек, все още твърде напрегнат да усети вкуса на храната, макар да умираше от глад.

— Фактът, че сте бил там! — отвърна той и погледна право в очите на събеседника си.

— Но те биха могли да ме купят, заплашат… Вие по-добре от всички на този свят знаете докъде могат да стигнат в опитите си да запазят своята…

— Инвестиция в бъдещето? — подхвърли Фоли, безпогрешно доловил вътрешната борба у Хедъридж.

Очите на възрастния човек се замъглиха, той вече беше обратно там, сред горските пущинаци на Германия.

— Точно това каза Хейл, малко преди да се спуснем в бункерите — промълви той. — Попитах го дали акцията си струва човешките загуби… Мили боже, тогава още не знаех на какви ужаси ще се натъкнем! А той отговори: „Тук сме в името на бъдещето“. Какво бъдеще, господи!…

Фоли помълча малко, после тихо подхвърли:

— Трябваше да ви се доверим… Нямахме друг избор.

— А сега Саутби е мъртъв и аз трябва да поема факлата, нали? Така ли видяхте нещата, когато решихте да продължите сам? Марширувате към Пал Мал и ми правите предложение, на което не мога да откажа! Защото това е решението, което би трябвало да взема още преди години! Така ли е, инспекторе?

— Да.

— Доста рисковано умозаключение. След като знаете, че са държали под око Еленър Хейл, вероятно сте допуснал, че и аз съм под наблюдение, нали?

— Но са ви запушили устата със Закона за държавната тайна — изведнъж прозря истината Фоли.

— Така е — призна Хедъридж, а очите му гневно проблеснаха.

— Но вие сте се подписал срещу това, което сте видял, а то е ограничено в рамките на онази акция. Докато това, с което се занимават днес — методите им, жертвите им — неизбежно ги поставя извън рамките на закона, нали?

— Какво знаете за тайните на нашия свят, старши инспекторе?

— Само това, което чета в пресата. Плюс малките добавки, до които се добирам благодарение на професията си.

— Следователно имате нужда от малко просветление. Нашият таен свят е друга вселена, инспекторе. Напълно различна, без никакви допирни точки със света, който познаваме ние с вас, който заобикаля обикновения човек в метрото или автобуса… Законите, които споменавате, са за нас, а не за тях. Те отдавна са се превърнали в завършени престъпници: кражби с взлом, проституция, нелегална търговия с наркотици, измами, изнудване, убийства — всичко това е включено в устава им. Разбира се, ако имат такъв…

— А те го нямат, просто защото не съществуват! — прекъсна го Фоли. — Вече съм чувал всичко това. Но сега не говорим за тайните служби, нали? Те си имат определена работа и просто си я вършат. Приемам това, както го приемат и повечето хора в тази страна. Но ние с вас говорим за касапите! За високообразованите, изтънчени и могъщи касапи, които заблуждават прекалено много хора, при това за прекалено дълго време, с идеологически скудоумици, които би трябвало да са умрели заедно с Адолф Хитлер. Те са просто един анахронизъм, успял да оцелее благодарение протекциите на шепа десни екстремисти, окопали се зад стените на Уайтхол в следвоенните години. Бедата е там, че следващите правителства не са направили нищо за отстраняването на този анахронизъм, а дори напротив — подпомагали са неговото съществуване и разрастване. В годините след войната бяхме толкова заети да търсим червените под леглата в Уайтхол, че пропуснахме да забележим фашистите под завивките!

Фоли неволно беше повишил глас и това накара компанията от стегнати младежи с военна стойка на съседната маса да се обърне. Подрънкваното на сребърна посуда в залата видимо намаля.

— Успокойте се — промърмори Хедъридж.

— Господи!

Хедъридж побутна чашата с вино към Фоли и вдигна своята.

— Наздраве. Изпийте това, после ще поръчам по един коняк. Какво възнамерявате да правите сега? Ще заминете за Дартмур да търсите приятеля си? Не ви съветвам. От документа на Хейл вече знаете, че те са именно там. А доколкото разбрах и вашите хора ви търсят… Имам предвид полицията.

Фоли пресуши чашата си и бавно я постави на масата.

— Господин Хедъридж, не искам да ви замесвам в нищо, което нарушава законите. Аз действително съм готов да рискувам, но би било глупаво и нечестно, ако се опитам да ви помъкна със себе си. По този начин рискуваме да не остане никой, който да продължи борбата. Ако не възразявате, предпочитам да не споделям непосредствените си планове с вас. Моля ви само за едно — запознайте някой, който има достатъчно власт, да предприеме нещо с мемоарите на Хейл и с вашите собствени спомени. Аз искам… имам нужда да разбера дали Найджъл Люин е жив, или мъртъв. И за момента това с най-важната ми задача. И без това не мога да ви помогна с нещо при реализацията на главната — тази, заради която загинаха толкова много хора… Това е вашата работа, вашият свят…

Хедъридж повика келнера и поръча два коняка. Запази мълчание, докато чашите се появиха на масата. После проговори. Гласът му беше тих и решителен, очите му се бяха превърнали в две късчета стомана.

— На колана си имате пистолет. Готов ли сте да го използвате срещу своя приятел? Те пестят човешкия живот, Фоли, ценят го като суровина… Нацистите са имали на разположение суровината от концлагерите, но тези тук, техните духовни наследници, вероятно изпитват притеснения. Въпреки недостойните им операции във военните болници, проклети да бъдат! Ако вашият приятел е попаднал в ръцете им, той вече е в такова състояние, в сравнение с което смъртта изглежда жадуван блян. Зная това, Фоли, видях очите на техните творения. Сърцето ми се сви от докосването на изтерзаните им духове. Усетих техния безсилен гняв, усетих ужаса. В момента, в който хвърлихме запалителните бомби в бункера, бях готов да се закълна, че чувам предсмъртните им вопли. А после усетих и облекчението им. Това бяха духове на деца, отведени насила в един неразбираем за никого свят, студен и враждебен… Усетих ги, Фоли! И това ме промени завинаги… Вие не сте готов да посрещнете това, пред което вероятно ще се изправите. Не сте готов за това, което може би ще се наложи да извършите. Но аз съм. Аз съм единственият оцелял извън техния ужасен леден свят, изпълнен с кошмари. — Хедъридж опразни чашата си и се изправи. — Чаках прекалено дълго. Прекалено дълго бягах от ужаса. Време е да се върна отново там.

На рецепцията се спряха, Хедъридж пое от ръцете на Фоли ръкописа и дискетата. После пристъпи към близката масичка, надраска няколко думи на лист хартия и вкара всичко в един голям общ плик. Поиска восък от администратора, запечата плика и му го подаде.

— Изпратете го утре сутринта в Камарата на общините. Много е важно.

— Разбира се, сър.

— Разумно ли постъпихте? — попита Фоли, докато крачеха към паркирания наблизо рейндж ровър. Хедъридж се беше придвижил дотук с влак и такси. — Сигурно ли е?

— По-сигурно от сейфа на Английската банка!

Фоли се обърна и внимателно огледа тротоара зад тях.

— Опасявате се, че ни следят? — вдигна вежди Хедъридж.

— Мен не — поклати глава инспекторът.

— Значи мен, така ли?

— Напълно възможно. В момента се прегрупират за отбрана и никак няма да им е трудно да се сетят кой знае нещо за тях и кой може да бъде опасен. А вие сте олицетворение и на двете възможности…

— Което значи?

— Не знам — сви рамене Фоли. — Ще разберем едва когато започнем да действаме… А може би и тогава няма да усетим нищо… — Очите му пробягаха по лицето на Хедъридж. — Вие знаете, нали? Точното местоположение на обекта в Дартмур. Знаете го от самото начало…

— Да.

— А има ли нещо, което вие не казахте на мен?

— Ще ви отведа дотам — промърмори Хедъридж. — Но първо трябва да се отбием до апартамента ми в Уестминстър, трябва да взема нещо…

— Ето го джипа — отказа се да настоява Фоли, безпогрешно доловил решителността в гласа на възрастния мъж. Почувства се някак изоставен.

— Познавате ли пътя? — попита Хедъридж, след като потеглиха.

— Аз съм лондончанин. Изкарах почти петнайсет години в Скотланд Ярд…

— Чудех се откъде ви идва акцентът… А защо отидохте в Девън?

Фоли ловко се включи в трафика и промърмори:

— Всички бягаме от нещо в тоя живот. Вие не сте единственият, който спира и поглежда назад. Човек дяволски се променя, когато някой се опита да го убие!

— Погледът назад е въпрос на лично решение. Всъщност това е поглед към самия себе си — какви решения си вземал, защо именно тях, а не други… Но с течение на времето перспективата се променя и именно в това се крие проблемът…

О, да, помисли си Фоли, опитвайки се да сравни двамата млади мъже, споделящи несгодите на корейския лагер за военнопленници, с това, което те представляваха след войната — същите мъже, вече понатежали и не толкова млади, и не толкова умни, колкото би трябвало, се борят за любовта на една и съща жена, без да знаят това. Какво би направил в подобни обстоятелства днес, запита се той. Пак ли ще избягаш в тресавищата, за да не се налага да избираш между дълг и приятелство? Или ще предпочетеш ролята на безкомпромисен пазител на закона, който докладва където трябва, а по време на ареста скромно се държи настрана? С доволно лице, тръпнещ от очакване на потупването по рамото и неизбежното повишение… „Съжалявам, друже, съжалявам, любов моя, но законът е над всичко.“

— Човек не може да дава преценка на решения, взети в друго време — възрази на глас той. — Просто обстоятелствата не са същите…

— Но крайният резултат е същият, нали? Независимо какви са били решенията, крайният резултат е такъв, какъвто трябва да бъде.

— Наистина ли вярвате в това?

— Не зная. Но така със сигурност ще се живее по-леко. И ще се мре…

— Няма да ги победим, като умрем! — повиши глас Фоли. — Точно това е била грешката на Самюел Хейл!

— Спрете ей там, вдясно… Спенсър стрийт. По това време на денонощието не е лесно да се намери място за паркиране, но гледайте да се пъхнете някъде наблизо… Номер деветнайсет. Ето, тук можете да спрете.

Фоли бавно потегли, наблюдавайки улицата зад себе си. Превърнал се в неясен силует, Хедъридж пристъпи към неосветената входна врата и пъхна ключа в ключалката. Кракът на Фоли подаде газ. Вечно изострените му сетива на полицай нашепваха някакво неясно предупреждение, което той все не успяваше да разбере. Нещо ще стане и това нещо го е решил Хедъридж… Нещо погрешно. След известно време откри място за паркиране, заключи колата и тръгна в обратна посока. Имаше чувството, че ходи по ръба на бездънна пропаст, душата му тръпнеше от страх. Едновременно с това сърцето му се пълнеше с отдавна забравено въодушевление, почти възторг. Може би ще умра, помисли си той. Вероятно така се чувстват обречените в последните си мигове… Животът пулсира във вените им като ослепителна светкавица… Вратата се отвори в момента, в който се изправи пред нея.

— Всичко е готово — обяви Хедъридж.

Дартмур беше по-тъмен от нощта. Назъбените върхове на скалите се забиваха като чудовищни нокти в плътта на безкрайната хълмиста равнина. Звездите се губеха в необятността на небесния похлупак, особено две от тях, свеждащи се от време на време към враждебната земя, сякаш търсещи нещо изгубено…

— Какво чакаме? — попита някак равнодушно Фоли. Сетивата му бяха странно притъпени — вече не му се спеше, не усещаше изтощението, не изпитваше дори любопитство. „Каквито и решения да взема човек, крайният резултат ще бъде такъв, какъвто трябва да бъде…“ Нима това сега е нашата библия?

— Чакаме тях — отвърна Хедъридж, изпънал крака напред и почти полегнал на спуснатата докрай седалка.

— Кои?

— Погледнете там.

Двете блуждаещи звезди се бяха превърнали в светлини на прожектори — пулсиращи и потрепващи от някаква невидима вибрация. Фоли спусна страничното стъкло, но не долови никакъв шум.

— Приближете колата още по-близо до портала — рече Хедъридж. — Няма от какво да се безпокоите, ще бъдем в пълна безопасност. Не биха рискували да се разкрият. Вероятно вече знаят, че сме тук, фаровете ни са се виждали от километри… Но те са много предпазливи…

— Те са убийци — промърмори Фоли и включи двигателя.

— Това е вярно.

В продължение на десетина минути джипът се тръскаше по разбития път. Най-накрая фаровете му осветиха високата ограда от бодлива тел, пробягаха по ниски сглобяеми бараки и по развалините западно от тях. Голите, надупчени от куршуми стени, бяха изподраскани с проклятия и неприлични думи, най-много се набиваха в очи лозунги, изписани с ярък спрей: „ВЪН БРИТАНЦИТЕ, СПЕЦИАЛНИТЕ СЛУЖБИ СА КАСАПИ, ТУК УПРАВЛЯВА ИРА“. Бариерата на портала беше спусната, будката на охраната зад нея — тъмна и сякаш отдавна напусната.

Фоли отново свали стъклото на прозореца си и този път го чу — ниско, отдалечено на километри бръмчене, примесено с воя на вятъра. В будката се появи светлина, вратата се отвори и до бариерата се изправиха двамата пазачи, въоръжени с къси автомати. Единият застана пред портала, а другият тръгна към тях. Осветени от ярката светлина на фаровете, лицата им не издаваха никакви признаци на сънливост.

— Намирате се в забранена зона — изправи се до Фоли войникът и насочи голямото си фенерче във вътрешността на джипа.

— Така ли? — попита Хедъридж, включи осветлението в купето и се приведе напред. В ръката му се появи малка кожена калъфка, поднесена право под лъча на прожектора. — Да сте виждали някога такъв документ? Пропуск, издаден от Камарата на общините. Аз съм депутат, член на Парламента. А също и член на висша правителствена комисия, разследваща някои дейности във въоръжените сили.

— Имам заповед да не пропускам никого, сър. Тук се намира учебен център за…

— Тук се намира секретен обект за производство и изпитание на нови химически оръжия, както и за борбата с такива оръжия! — прекъсна го с нетърпящ възражение тон Хедъридж. — Знаете това не по-зле от мен, затова не ми губете времето с приказките, които са предназначени за туристи. Повикайте веднага командира си тук!

Войникът колебливо кимна с глава, отдаде чест и започна да се отдалечава по посока на будката.

— Вярно ли е това? — попита Фоли. — Наистина ли се занимават с изпитание на химически оръжия?

— Трябва да имат приемливо за правителството прикритие — сви рамене Хедъридж. — Подземни съоръжения с предпазни барокамери и специална система за филтриране не могат да бъдат оправдани в някакъв учебен полигон за противовъздушна защита. Прикритието им е двойно, а вероятно и тройно осигурено… Полигонът е за общественото мнение, МО и кабинетът получават версията за химическите оръжия, докато на тайните служби се предлага една доста по-различна картинка… От която вероятно свят им се завива… Това е силата им, Фоли — дават на всеки това, което те решат…

Бръмченето се усилваше, нощната тишина бе прогонена от свистенето на витла.

Фоли извади глава през прозорчето, в същия миг бяха включени прожекторите. Примижа заслепено, вихрите подеха косата му, каросерията на джипа изведнъж се посребри. Инстинктивно се дръпна навътре и озадачено промърмори:

— Какво става, Хедъридж?

Но Хедъридж вече не беше там. Видя го до бариерата, изправен пред млад офицер с каменно лице, който дори не поглеждаше към приближаващите се хеликоптери. Устните му беззвучно мърдаха, офицерът сведе поглед към продълговата кутия от кадифе, появила се в ръката на Хедъридж. Приличаше на онези, в които се държат перли, но вътре имаше нещо като епруветка от жълтеникаво стъкло.

На седалката до Фоли беше оставен незапечатан плик. Вътре имаше лист хартия и миниатюрен касетофон.

— Хедъридж! — изкрещя той, но гласът му потъна в грохота на хеликоптерите.

Бариерата се вдигна и Хедъридж тръгна напред. Офицерът заотстъпва, препъна се и за малко да се строполи в краката на депутата, който продължаваше да държи кутийката със стъкленицата в протегнатите си ръце като икона.

Фоли отвори вратичката и изскочи навън, но в същия миг пред лицето му блеснаха дулата на автоматите.

— Влизай обратно! — изкрещя единият от войниците, присвил очи да ги предпази от праха, който вдигаха витлата на хеликоптерите.

Двете машини се приземиха една до друга, само на няколко метра от оградата. Воят на моторите им започна да заглъхва, свистенето на витлата забави своята интензивност. В кабините им блесна ослепителна светлина, от тях се изсипаха оператори с видеокамери в ръце, следвани от осветителите с подвижните прожектори. Всички хукнаха към бариерата.

— Хедъридж! — отново извика Фоли и този път гласът му прокънтя над района, внезапно потънал в тишина.

— Стой там! — долетя приглушеният отговор. Приведен над малкия си товар, Хедъридж продължаваше да върви напред и фигурата му постепенно потъна в сенките на околните зъбери.

Фоли скочи обратно в рейндж ровъра, вдигна прозореца и заключи вратите. Режещата светлина на телевизионните прожектори го ослепяваше. Включи касетофончето, облегна глава назад и затвори очи, без да обръща внимание на настоятелното чукаме по стъклото.

— Фоли? Аз съм Хедъридж. Може би вече сте отгатнал, че хората навън са от телевизията. Повиках ги, докато вие търсехте място за паркиране. Пригответе се за интервю. Хубавичко си помислете, преди да правите изявления, които биха навредили на кариерата ви. Писмото е за вас и за телевизията — то пристигна заедно със стъкленицата, която вероятно сте забелязали в ръцете ми. Сигурно вече сте се досетил, че предварително планирах своето проникване в обекта. Писмото е изповед на един човек, който вероятно вече познавате добре. Добър, но дълго заблуждаван човек. Моят вариант е най-добрият за всички в тази история. Той ще им докаже, че не са недосегаеми, че не са супермени, че нямат право да заемат мястото на Бога и да предопределят нашето бъдеще. Ако вашият млад приятел е долу и все още е жив, скоро ще бъде на свобода. Ще се качи горе сам, а ако не е в състояние да ходи — ще го доведат младите войници от наземната охрана, които вероятно нямат никаква представа за ледения ад, който цари там, долу… Ако го няма там, съжалявам… Вероятно ще се окаже мъртъв… Което може би ще е най-доброто разрешение за него.

Вие сте смел човек, Фоли. Малко са хората като вас, които познавам. Изправяте се срещу врага с пълното съзнание, че лесно можете да загубите не само всичко, което сте постигнали, но и живота си. Въпреки това не се отказвате, а се обръщате за помощ към мен — човекът, който цял живот се е опитвал да забрави една ужасна истина. И аз наистина поех факлата от ръката на падналия Саутби. Но този път няма да използвам за оръжие огъня, който използвах някога срещу нацистите — техните духовни бащи. Сега прочетете писмото. Когато свършите, вашият млад приятел вероятно вече ще е на повърхността. Ако е тук, разбира се… Ние с вас повече няма да се видим. Сбогом, Фоли. Бог да ви закриля.

Фоли изключи машинката и посегна към пожълтялата хартия с познат вече почерк, без да обръща внимание на суматохата отвън.

Драги Хедъридж,

Много години не сме се виждали, но аз зная, че моите кошмари измъчват и вас. Не е необходимо да навлизам в подробности. Ние с вас преживяхме нещо, което малцина биха преживели без сериозни психически смущения. Ако ставаше въпрос единствено за кошмарите, това писмо нямаше да бъде написано, вие нямаше да получите и приложението му. Аз просто щях да ги приема и изтърпя, щях да заплатя цената, която би платил всеки, опитал се да узурпира правата на нашия Създател. Вероятно сте се досетили, че „работата“, която пленихме в Германия, вече е в ход и тук. Не казвам, че това е „добра работа“, тъй като нищо добро не може да се очаква от секретността, която я огражда, от липсата на свободен и независим контрол над нея, от пренебрегването на всякакви етични и морални норми. Те отидоха твърде далеч, при това за много кратки срокове. Вече са в състояние да присаждат човешки гени в клетки, отглеждани в изкуствена биосреда, по пътя на генното инженерство вече създават човешки антитела извън организма и това им позволява да използват опитни животни като живи лаборатории за производство на генни стимулатори, които досега можеха да действат единствено по време на ембрионалното развитие на човека. Провеждат експерименти с живи хора и се опитват да им присаждат както крайници, така и вътрешни органи. Но най-лошото е, че имат значителен напредък и в трансплантацията на мозъчни клетки, което означава, че скоро ще посегнат и към най-съкровената същност на човека. Никой не ги контролира, никой не им търси отговорност за допуснатите грешки. Вече са толкова самоуверени, че си позволяват дори да не унищожават последиците от тези грешки. Няма съобщения за големи провали в тяхната програма, но това не означава, че такива провали не съществуват. Кой обаче държи сметка за щетите? Прекалено големи ли са те? Може би децата на нашите деца ще ни пратят по дяволите, когато се изправят срещу резултатите от налудничавите ни опити да станем „съвършени“. Защото ще бъдат убедени, че именно там ни е мястото. Защото ще им бъде достатъчно да се погледнат в огледалото! Разбирате ли всичко това, Хедъридж?

Фоли затвори очи, в главата му изплуваха други думи, написани с друг почерк: Цената, която платихме за бъдещето на нашите деца, вероятно ще се окаже техният живот. Когато мечтата на живота ти се превръща в кошмар, значи е настъпило времето да умреш… О, Господи!

Тръсна глава и продължи да чете:

На мен вече не ми вярват и аз се превърнах в това, което сте вие — един от посветените в тайната, но избутан встрани, объркан и безпомощен… Нито мога да подпомагам все по-налудничавата им дейност, нито пък мога да разкрия тайната им на света, който по всяка вероятност ще ме вземе за побъркан… Хората не искат истината. Те искат да бъдат водени, искат храна и евтини развлечения. А кошмарите оставят на такива като нас, Хедъридж. Не само да ги сънуваме, но и да живеем с тях…

Вече нямам достъп до обекта. Скоро вероятно ще ме унищожат. Или аз сам ще го сторя, за да се спася от пипалата им. Но аз работих, Хедъридж. Тихо и незабележимо, в името на окончателното им унищожение. Оръжието ми ще ги изтрие от лицето на земята по-лесно дори от чумата. В продължение на години те експериментират с имунната система на организма, подобряват я, усъвършенстват я, прибавят все повече тухли и мазилка към нейната и без това достатъчно висока стена. Но в хода на този процес допуснаха и една неволна грешка, останала встрани от високомерното им внимание. Грешка, която с течение на годините и десетилетията ще доведе до огромни човешки загуби. В епруветката, която ви изпращам, се намира крайният продукт на моите лични секретни изследвания. Той е извлечен от генетичния материал, създаден в резултат на тяхната грешка. Съдържанието на тази епруветка може да убие техните „хора на бъдещето“ за броени секунди, същата съдба ще сполети още по-бързо и всеки нормален човек, оказал се в тяхната стерилна околна среда. Предавам я на вас. Дръжте я на студено, пазете я добре. Тя е наистина смъртоносно оръжие. Не успях да определя продължителността на живота на тези вируси, просто защото нямах достатъчно време за подобен род опити. Използвайте я само върху площ, за която сте сигурен, че впоследствие може да бъде абсолютно запечатана. Под дебел пласт бетон, за вечни времена. Убеден съм, че помните подземните съоръжения в Дартмур, нали? Ходихме там заедно, още по времето, когато бях наивен роб на науката, издигнал пред себе си мотото „В името на човека“… И двамата знаем, че преследването на подобен идеал от хора като тях лесно се превръща в разпятие, на което ще бъде разпънат целият човешки род…

Хедъридж, има само един начин да употребите това оръжие — като го внесете там лично. Ще дойде време — обещавам ви това! — когато ще бъдете готов на подобна стъпка. Може би след години, но ще дойде! И тогава може би ще се радвате да сторите това, за което ви моля. Защото ще получите признанието и благодарността на милиони хора, разбира се, без никой от тях да има представа какво точно сте сторили… Такъв е животът. Дано Господ ви даде сили за тази свята саможертва. Сигурен съм, че ще я направите. Като войник, а вероятно и като човек… Като създадено от Бога човешко същество. От БОГА, Хедъридж, а не от ТЯХ!

Ще ви бъда вечно благодарен, приятелю.

Самюел Хейл

За момент Фоли остана неподвижен, разтвореното писмо легна върху съседната седалка. Замисли се за възможностите, които му предоставяха документите във вътрешния джоб на шлифера, преметнат върху облегалката. Посмъртният подарък на Саутби. Трябва просто да реши дали да го приеме. Нова самоличност, нов живот. Без заплахата от разжалване, насилствено пенсиониране, вероятно предаване на съд и затвор. Без заплахата от внезапен, но фатален инцидент. Всичко това го очакваше като Питър Фоли, той съвсем не се заблуждаваше за обхвата на тяхното могъщество. Но превърне ли се в търговеца Джон Клифтън, той ще бъде свободен като птичка. А дори и е четири години по-млад! Тази мисъл го накара да се усмихне. Ще бъде нов човек. Ще има възможност да организира живота си отначало, съвсем на чисто, с официално досие, което подкрепя всеки факт от измисленото му минало. Така се действа, когато държавата реши да смени самоличността на някое от галените си деца. И всичко това няма да му коства никакви усилия. Просто трябва да завърти стартерния ключ и да изчезне в нощта. Нека други се оправят с бъркотията. Нека други се опитват да я прикрият…

Очите му отново се преместиха на писмото. Бедата е там, че ти си ченге, Фоли. Бил си ченге и винаги ще бъдеш. Името няма никакво значение. Защото искаш да бъдеш ченге, защото мислиш за себе си като за ченге. Това е твоята професия. Човек не може лесно да обърне гръб на професията си. Или изобщо не може…

Майната му на всичко!

Пъхна писмото обратно в плика, сложи магнетофончето в джоба си и изскочи навън. Насочи се към бариерата, без да обръща внимание на ослепителните светкавици на фотоапаратите, на тикнатите под носа му микрофони и на възбудените гласове, които го засипваха с въпроси. Войничетата зад гредата го гледаха напрегнато, автоматите им бяха вдигнати, но липсата на конкретни заповеди правеше поведението им очевидно колебливо. Зад тях всичко тънеше в мрак. Светеше само входът на ниската постройка, в която беше изчезнал Хедъридж.

Фоли извади полицейската си карта и я тикна под носа на войниците.

— Влиза се оттам, където свети, нали? — изръмжа заплашително той. — Там ли са асансьорите?

Единият от войниците хвърли бърз поглед към колегата си, после колебливо кимна с глава.

Фоли пристъпи към него, от цялото му поведение се излъчваше авторитет.

— Няма да слизам долу, вече никой няма да има възможност да го направи! Познавате ли шифъра „Бикини“? Обявявам състояние на тревога ЧЕРНА АЛФА! Тези хора трябва да се държат настрана! Ясно ли е?

Войниците застанаха от двете страни на Фоли и насочиха автоматите си напред. В поведението им се чувстваше открито облекчение. Най-сетне някой се беше сетил да се появи и да издаде ясна заповед!

Журналистическите екипи отстъпиха назад, инстинктивно почувствали, че става нещо сериозно. Във въздуха се възцари тишина, нарушавана единствено от тихото жужене на телевизионните камери. Синкавобялата светлина на прожекторите придаваше див, сюрреалистичен вид на околността.

Фоли стоеше неподвижно, очите му не се отделяха от осветения вход на бараката. Напразно очакваше оттам да изскочи малката и подвижна фигура с чернокоса глава. След няколко минути въздъхна, изпъна рамене и се обърна:

— Имам нужда от телефон.

— В караулното има — обади се войникът отдясно.

— Не, благодаря — усмихна се бегло Фоли.

От тълпата репортери се отдели младеж с дълги коси, очите му не се откъсваха от дулата на автоматите. Фоли пое портативния телефон от ръката му и го прати обратно.

— Никой да не се приближава — предупреди на висок глас той, после набра номератора на полицейския участък в Икзетър.

— Кой е дежурен офицер тази нощ? — попита в мембраната той. — Добре, свържете ме. Кажете му, че го търси старши детектив Питър Фоли. Да, точно така. — Очите му неволно се извърнаха назад, към осветения вход. — Ало? Инспектор Матюз? Моля, слушай внимателно. Код „Бикини“: тревога ЧЕРНА АЛФА. Повтарям: ЧЕРНА АЛФА! Местоположение: армейския обект в Дартмур. Онзи, който използват за учебен полигон в случай на въздушно нападение… Обаждам се оттам. Да, сигурен съм. Провери правомощията за кода „Бикини“ и ще се увериш… Веднага трябва да обявиш тревога, степен ЧЕРНА АЛФА. Веднага, чуваш ли? Можеш да забравиш за шифрите, които използваме срещу намеса на информационните средства. Да, защото тук вече има представители както на ББС, така и на ИТН.

Прекъсна връзката и отново набра същия номер. Този път поиска да го свържат с криминален инспектор Грант.

— Грант? Не съм забравил, че тая седмица не си успял да се наспиш. Без въпроси. Всяка секунда ще се отприщи адът… Ще те моля да свършиш една работа преди това да се е случило. Няма да мислиш за последствията, всичко поемам върху себе си… Иди и събери всички материали, свързани с убийството на Еленър Хейл. Всички, разбираш ли? Прибери ги на сигурно място и чакай. Ако се налага, изнеси ги извън управлението и ги заключи. Да, имам резултат… Скоро ще се видим. Къде ли? По новините, които ще предава проклетата телевизия. Да, на всички канали… От Дартмур, разбира се. Нещо ново за Найджъл? Едва ли… Добре, Грант, благодаря ти.

Изключи апарата и се обърна с лице към камерите.

— Ще направя официално изявление относно случая, в който сме замесени заедно с господин Хедъридж. Разбрах, че той ви е повикал на това място…

— Каза да го чакаме тук — извика един репортер. — Но къде изчезна?

— Страхувам се, че е мъртъв — отвърна Фоли. — Както и всички останали обитатели на подземния обект, намиращ се точно под краката ни. Станал е инцидент със смъртоносен вирус.

Групата реагира като един човек — всички направиха няколко инстинктивни крачки назад, прожекторите потрепнаха.

— Обявих тревога „Черна Алфа“ — продължи Фоли. — Надявам се знаете какво означава тя…

— Опасност от бактериологично заразяване? — извика някой.

— Не се безпокойте, ще получите най-подробни обяснения.

— Какъв е броят на жертвите? — попита друг глас.

Фоли хвърли поглед към осветения вход на бараката и поклати глава:

— Това може би никога няма да узнаем…

— Ще се наложи ли запечатването на обекта? Какво ще стане с Дартмур?

Фоли само въздъхна и тръгна обратно към джипа си.

— Какво да очакваме в бъдеще? — извика някой зад гърба му.

Фоли се настани зад кормилото, отпусна се и затвори очи, готов на всичко.

— Бъдещето вече не е това, което беше — промърмори той и потъна в дълбок сън.

Пакетчето, адресирано до заместник-премиера, му бе предадено на ръка в понеделник сутринта, веднага след като се появи в Камарата на общините. Той позна почерка на Хедъридж и се зае да го разпечатва със свито сърце. Изпитваше опасението, че неприятностите за кабинета все още не са свършили, макар авторът на това писмо да беше преминал в отвъдното по онзи ужасен и ирационален начин, който присъства на всяка крачка в човешката история. Заместник-премиерът тъжно поклати глава и извади съдържанието на плика. Дори обясненията на замесения в случая старши полицейски офицер (отстранен от работа и предаден на следствието за неизпълнение на заповед, превишаване на правата и подозрение във връзка с наркотрафиканти) не помогнаха на никого. Те трудно можеха да променят суровите факти, само подсилваха невероятността, лудостта на цялата история.

Отмести компютърната дискета и разгърна придружителното писмо.

— Изявлението ще бъде направено лично от министър-председателя — надникна през вратата вътрешният министър. — Така май ще е най-добре. Ти как мислиш?

Заместник-премиерът разсеяно кимна с глава, очите му бяха заковани в жълтеникавата хартия.

— Какво четеш?

— Писмо от един приятел.

— Според пресата, ние ще последваме съвета на лорд Мелбърн… Помниш ли го?

— О, да — вдигна глава заместник-премиерът. — „Няма значение какво казваме, стига да го казваме всички…“

— Ще се видим в залата.

Придружителното писмо беше написано на бланка от офицерския клуб:

Скъпи приятелю,

Пиша ти това писмо по две причини — добра и лоша. Добрата е, че изпитвам пълно доверие към теб, а лошата — че като член на кабинета си изтласкан встрани от хода на събитията и едва ли някога ще бъдеш издигнат за лидер на нашата партия. Тази втора причина вероятно те натъжава, но в замяна на това е изключително удобна за мен. Защото ще можеш да действаш без високи амбиции, в рамките на доста голяма лична и политическа независимост, ще бъдеш в състояние да издържиш на натиска, който несъмнено ще ти бъде оказан, ако приемеш опасното ми предложение.

Моля те да прочетеш приложения документ спокойно и с ясно съзнание, въпреки че по очевидни причини аз няма да мога да те подкрепям. Но ако решиш, както се надявам, да поемеш факлата от ръката ми, духът ми винаги ще бъде до теб, дори и в най-тежките минути.

В ръкописа се споменава за млад офицер от специалните части на име Хедъридж и това, разбира се, съм аз. Бях там, в онова ужасно място. Но едва сега разбрах, че никога не съм го напускал. Нямам избор и трябва да се върна там. Поех част от отговорността в началото, длъжен съм да поема и последствията. Мястото и времето са други, но нечовешките им цели си остават същите. Този път няма да има експлозии и пожари, този път ще ги унищожим благодарение на собствените им грешки…

Давам си сметка, че ще бъда осъден за това, което възнамерявам да направя, че дори в смъртта ще нося тежко проклятие на гърба си. Но твоите действия и Божията воля, ако Бог наистина съществува, ще помогнат на хората да разберат някой ден смисъла на моята саможертва, ще изтрият петното на позора от името ми.

В последната част от документацията ще се натъкнеш на името на старши полицейски инспектор Питър Фоли от окръжното управление в Девън и Корнуол. Можеш да му имаш пълно доверие — такова, каквото имам аз на теб.

Сбогом, скъпи приятелю,

Ричард

Заместник министър-председателят повика секретарката си и й нареди да направи компютърна разпечатка на съдържанието на дискетата. Спешно и дискретно, без никой да види съдържанието й. А после да му я занесе в пленарната зала, още преди изявлението на министър-председателя.

Свършил с тази работа, той започна да чете изповедта на Самюел Хейл. И скоро разбра, че съдбата му е отредила ролята на арбитър на предсмъртните слова на двама достойни мъже. Дори нещо повече — ролята на съдник, който трябва да приеме или отхвърли каузата, за която тези мъже са дали живота си. Но защо точно аз? Попита ли ме някой дали искам да поема тази тежка отговорност?

После в паметта му изплува смразяващото предупреждение на Оруел от „1984“: Пожелаеш ли да видиш бъдещето, представи си един подкован ботуш върху лицето. Това е бъдещето.

Сега вече знаеше чий е ботушът.

И чие е лицето. Неговото. Както и на всички останали, предпочели лесния начин на живот, отказващи да обърнат взор към мрачните дълбини на настъпващата нощ, благодарни за здравия си сън, наивно вярващи, че следващият ден ще бъде още по-слънчев и още по-топъл…

Но ако те успеят да получат своето, нощта наистина ще бъде дълга и мрачна. А утрешният ден ще им принадлежи изцяло.

Протегна ръка и разтвори разпечатката, която му донесоха.

Сър Дейвид Несбит протегна ръка и включи големия телевизор в просторния си кабинет. Вече знаеше, че очакваната декларация на правителството ще бъде направена лично от министър-председателя. На екрана се появи решителното му лице и той с одобрение поклати глава. Задачата на премиера беше изключително трудна, но той нямаше намерение да се предава, въпреки огромния натиск, на който го подложи опозицията, въпреки бурните протести на пацифистки и екологически организации, въпреки враждебното отношение на печата. Сутрешните вестници бяха единодушни по въпроса, че правителството е изправено пред най-тежкото изпитание на своя мандат. И този факт, примесен с прогнози и коментари, сякаш засенчи новината за самото събитие, предизвикало скандала. Предстоящата гореща политическа битка остави на втори план трагедията, разиграла се под тресавищата на Дартмур. Мъртвите се намираха под тонове бетон, запечатани завинаги. Нямаше снимки на трупове, подходящи за първа страница, нямаше застинали в предсмъртен ужас лица и обезобразени крайници. Единственото доказателство за ужасната катастрофа беше огромният бетонен саркофаг там, в пустеещите земи на Девън, който след време вероятно ще се превърне в храм за разни пацифистки движения, стига да успеят да си пробият път сред тълпите любопитни туристи, вече започнали да се стичат към оградената с телена мрежа забранена зона.

Екологичните групи и организации протестираха бурно, в някои случаи се стигаше дори до безредици. Но техните експерти вече се бяха заели с оценката на щетите върху флората и фауната в дългосрочен план, върху самата бетонна конструкция и, разбира се, върху допълнителния приток на туристи, особено онези, които разполагаха с проклетите всъдеходни джипове. Всички тези експерти бяха единодушни по отношение на едно — не бива да се изразява съмнение в ефективността на предприетите от правителството предпазим мерки, особено на този етап, когато обществеността е на прага на паниката.

Въпреки откритата неприязън на опозицията, министър-председателят успя да прочете декларацията на своето правителство сравнително спокойно, прекъсванията бяха редки и не особено настойчиви. Изразил своето намерение да създаде анкетна комисия за разследване на катастрофата и предотвратяване на подобни катастрофи в бъдеще, в която да участват представители на всички политически сили, той напусна трибуната и седна на мястото си.

Несбит намали звука и хладно се усмихна. Отлична изява, особено на фона на оскъдната информация, която беше подадена на правителството. Успя да елиминира пораженията от телевизионното интервю на онзи шантав полицейски инспектор, който и без това изглеждаше като умствено разстроен, особено на фона на мрачния дартмурски пейзаж и появилия се като по поръчка ураганен вятър, който отнасяше поне половината от думите му… Този човек очевидно не познаваше тънкостите на обществените изяви, особено когато тези изяви бяха свързани с телевизията. Появата на интервюто му в неделя сутринта беше истинско самоубийство. В допълнение го чакаше тежко служебно разследване, а вероятно и съд. Независимо от изхода на това разследване, достоверността на изявлението му вече беше значително подкопана. Това е проблемът на всеки кръстоносен поход, въздъхна Несбит. В очите на хората кръстоносецът неизбежно се превръща във фанатик, а каузата му престава да има значение, независимо от достойнствата си. По тази причина никоя наистина важна кауза не трябва да става обществено достояние. Защото хората просто отказват да я приемат.

В Камарата беше обявено едноминутно мълчание в памет на загиналите в онзи секретен обект. Както военни, така и цивилни. Несбит се съмняваше, че някой от присъстващите в онази зала депутати си спомня за доскорошния колега Ричард Хедъридж, носител на Орден за храброст и активен член на парламента. А именно той беше причината за това нещастие. Именно той беше проникнал в един секретен държавен обект, именно той беше го унищожил с нещо, което може да бъде сравнявано единствено с мощна бомба. Не е бил на себе си, естествено. В момента доста хора анализираха поведението му през последните години, а дори и десетилетия. Изводите се налагаха сами: никога не е бил напълно нормален. Самотник, почти антисоциален тип. Повече женомразец, отколкото хомосексуалист, никога не е поглеждал жена, правел е всичко възможно да отбягва компанията на нежния пол… Един от експертите си припомни ужаса в очите на Хедъридж, когато някаква почитателка на Кришна с бръсната глава го спипала в близост до Сейнт Питър Гейт и се опитала да му измъкне някоя лира като волно пожертвование. Е, добре. Хедъридж е мъртъв и скоро никой няма да си спомня за него…

Несбит протегна ръка към дистанционното управление с намерението да изключи телевизора. В този момент минутата мълчание свърши и депутатите започнаха да сядат обратно по местата си. На трибуната се появи заместник министър-председателят. В ръката му имаше обемист плик, той бръкна в него и извади компютърна дискета, нагъната на пластове разпечатка и някакъв пожълтял ръкопис. После започна да говори.

Несбит бързо усили звука.

— … ми беше предадено тази сутрин. Прочетох внимателно неговото съдържание и стигнах до заключението, че предвид трагичните събития през почивните дни ще бъде най-добре да прочета всичко отново, тук, пред вас… — обърна се към министър-председателя и добави: — Още сега!

От скамейките на опозицията се надигна истинска буря.

— Кой ви е изпратил тези документи? — крещяха депутатите. — МО се опитва да прикрие случая! Много е късно, да ви вземат дяволите!

— Тишина!

Заместник-премиерът изчака малко, прокашля се и отчетливо каза:

— Картичката, която придружаваше тези документи, носи името на Ричард Хедъридж.

В залата настъпи невъобразим шум.

— Тишина!

Шумът започна да стихва.

Заместник-премиерът сложи очилата и започна да чете.

Глупав ход, поклати глава Несбит. Никой няма да ти повярва, нима не разбираш това? Единственото бъдеще, за което ги е грижа, е днешният ден. Изключи телевизора, стана и се присъедини към хората, които го очакваха в другия кабинет. Умът му се насочи към проблемите, които чакаха спешно решение. Особено спешно.

Седна начело на дългата заседателна маса и вдигна глава:

— Събрали сме се тук в името на бъдещето — обяви той.

И всички присъстващи му повярваха.

Епилог

Питър Фоли седеше на верандата и наблюдаваше как слънцето бавно потъва зад хоризонта. Водите на Средиземно море придобиха виолетов оттенък, голите хълмове на Крит изведнъж оживяха. Все пак беше успял да избяга и да се откъсне от всичко. Не както преди години — направо към гората, без да се обръща назад. Този път се опита да открие най-добрия начин да се измъкне незабелязано от фокуса на прожекторите. Най-добре е да изчезнеш за известно време, посъветваха го с категоричен тон в Профсъюза на полицаите. Някъде, където никой не те познава, а срещу съответните банкноти под масата местните ще са готови да се закълнат пред репортерите, че никога не са чували за теб. И той рече Крит. Островът, където лесно се намираха вили под наем, независимо от сезона. Познаваше добре собственика на тази, в която се беше нанесъл. Харесваше компанията му, охотно приемаше вкусните му гозби, случаите, в които беше твърде упоен от сладкото местно вино, или пък просто го мързеше да си готви сам…

И ето го тук. Под топлите слънчеви лъчи, с топ хартия върху масата, заета почти изцяло от внушителна електронна пишеща машина от известна марка, умно закупена от безмитния магазин на летище Хийтроу. И полицейската му памет като безплатно приложение. „Застраховка“ нарече доброволно поетата си задача Фоли. Но с течение на времето откри, че изпитва изненадващ ентусиазъм, примесен дори с нетърпение, когато сяда зад масата и работи в продължение на часове. Тишината се нарушаваше единствено от тихото потракване на клавишите, гледката от покритата веранда беше наистина възхитителна.

На свечеряване се надигаше и тръгваше към таверната. Вървеше по тревиста пътечка, осеяна с пясък и ситни камъчета. Там си поръчваше вечеря и бутилка добре изстудено бяло вино, която споделяше с хазяина си. Единствената му грижа беше виното да е сухо — нещо не особено лесно на този остров… После се прибираше във вилата и се готвеше за сън. Поглеждаше към все по-високата купчина на ръкописа си с лека изненада, неволно се замисляше какво трябва да направи с него.

Избягваше всякакви емоции, просто защото си даваше сметка, че и без тях си има достатъчно проблеми. Защото знаеше, че силата му се крие в практичността. Ще оцелее, трябва да оцелее… И ще се върне, когато е готов. Ще бъде в състояние да се защити. Ще разкаже своята история. И тя ще бъде едно сериозно предупреждение, дори и никой да не й повярва.

Беше не събуждане, а по-скоро чувство за съществуване. Безлично съществуване, лишено от идентичност. Сякаш беше навлязъл в недокосната от никого девствена област на духа, населена единствено от сенки и неясни образи, долетели от далечното минало. Познание без спомен, мимолетни мигове от друг живот, придобиващи смисъл само когато се докосваха до него.

Ако сънищата имаха някакъв смисъл за него, вероятно би решил, че сънува. Но те нямаха. Подсъзнателното отсъстваше от неговия свят. Или целият му свят беше подсъзнателен, а съзнанието — неясна абстракция. Обещание. Рай.

Опита да докосне границите на своето съществуване. Там където сенките се сливаха с непрогледния мрак, помръдваше черното отчаяние. Той потръпна от ужас и се остави да пропадне в дълбоката пропаст на нищото. После, бавно и постепенно, отново събра сили да надникне в своя нов свят.

Около него се тълпяха и други, докосваха го меко и внимателно, сякаш знаеха колко тежко ще понесе присъствието им. Усещаше ясно тяхното съществуване, тяхната болка. Всеки един от тях носеше в себе си ужаса от непрогледния мрак — там, на границата…

До него се приближи едно от тези създания, в душата му се промъкна усещане за старост. Стана му уютно, дори приятно. Макар че в някакъв друг живот беше споделял присъствието на друга, още по-дълбока старост… После усещането се разми и изчезна. Какво е възраст? Какво е време? Възможно ли е друго съществуване освен това тук?

До духа му се докоснаха имена, сляха се с него. Там започнаха да живеят свой собствен живот, превърнаха се в част от него и той изведнъж ги видя в безкрайността — търсещи, неспокойни, знаещи… Великият, все още суров материал на бъдещето.

Остана при тях, убеден, че те са далеч по-добро предпочитание в сравнение с нищото. С онази бездънна пропаст, от която никой никога не е успял да се измъкне. Засега. Утрешният ден все още не е настъпил.

Първото проплакване на новороденото беше силно и изпълнено с живот. Навън беше пролет.

— Какви прекрасни сини очи! — възкликна една от акуширащите сестри.

— И прекрасна руса коса, също като на майка си — добави лекарят. — Бих казал, че за пръв път виждам толкова съвършено бебе…

— Забравяте, че не сте бащата, а само акуширате, докторе — шеговито подхвърли сестрата.

— А къде е този високоуважаван джентълмен, ако смея да попитам? — усмихна се зад маската си лекарят.

— Трябва да е голям глупак, за да зареже едно толкова прекрасно създание, особено след като го е оплодил!

— Тихо, ще ви чуе! — допря пръст до устните си сестрата.

Джейн Хейвършам се размърда и тихо простена.

— Имате едно прекрасно малко момченце — пристъпи към нея сестрата. — Решихте ли как ще го кръстите?

— Адам — замаяно прошепна Джейн и протегна ръце да го поеме.

Всички се усмихнаха.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.